Анри Жидел
Коко Шанел

Превод от френски: Веселина Илиева, 2008

chitanka.info

На Катрин

Встъпление

Март 1895 година. Пътят от Брив за Тюл лъкатуши нагоре… Тесен е, доста по-тесен, отколкото е днес. Съседните височини са осеяни с няколко снежни петна, които зимното слънце не успява да стопи. Една теглена от кранта и покрита със сиво платнище каручка се полюшква с усилие нагоре по склона. Управлява я красив, около четирийсетгодишен мъж с черна коса и мустаци, облечен в надиплена блуза. До него се притискат три момиченца със слаби и тъжни лица, с разнищени по краищата кърпи на главата.

Час по-късно същата тази каручка спира пред сиропиталището в Обазин, старото абатство, около което се е сгушило градчето, но пътничките вече не са в нея. Завързан с юлара за един от платаните, красящи площада, конят цвили и пръхти в очакване на господаря си.

След малко тежката кована врата на манастира се отваря, а през нея с лека стъпка излиза каруцарят, вече сам. Сякаш се усмихва.

Мъжът с каручката е Албер Шанел, по занятие амбулантен търговец. Трите момиченца, които току-що е изоставил в сиропиталището, са неговите собствени деца. Отървал се от тях, тъй като няколко дни по-рано са изгубили майка си. Няма да го видят вече никога…

Момиченцата са тринайсетгодишната Жюлиа, дванайсетгодишната Габриел и осемгодишната Антоанет.

Габриел е тази, която двайсет години по-късно целият свят ще нарича Коко Шанел…

Първа глава
Семейство на амбулантни търговци

Да си родена в Сомюр, да имаш баща, който да е родом от Ним, и невъзмутимо да твърдиш, че си „от Оверн“, е най-малкият парадокс, излязъл от устата на Габриел. Всъщност нещата са много по-сложни.

Произходът на семейство Шанел се корени в Севен, на север от департамента Гар. Следи от предците на Коко откриваме точно в махалата Понтей, в тази сурова, дълго време затрупана под зимните снегове област. Местните жители се препитавали предимно от събирането на кестени, които продавали всяка есен и които в началото на XIX в. представлявали много повече от хляба, основна част от тяхната храна. Обичали да се събират в единствената местна кръчма след вечеря и в неделите, където пеели, пиели, разказвали старинни легенди и разпространявали клюките от деня. Кръчмата, бивша стара ферма, здраво каменно здание с дебели стени и с тесни прозорци, сякаш била неочаквано изникнала от земята, богата на корени и традиции, вкопани в севенската земя, подобно на вековните кестени, които с хиляди покривали околните хълмове и се диплели до безкрайност…

Та този кръчмар, който утолявал жаждата на селяните от Понтей и пълнел каничките им с възкисело вино, от което те били доволни, по простата причина че не били вкусвали по-добро, не бил друг, а прапрадядото на Габриел: Жозеф Шанел, роден в това село по време на Революцията, през 1792 г. Освен това кисело вино, Жозеф и жена му продавали на своите клиенти ракия, която изгаряла гърлата, превъзходен домашен хляб, печен във фурната, отваряща се към общото помещение, масло и чеснова наденица, която събирала всички овации.

Но нека да не си въобразяваме, че семейството благоденствало… Шанелови били само наематели на част от къщата, организирана около общото помещение — където посрещали клиентите — със съответното огнище с плоча, почерняла от саждите, леглото със странични табли и окачения глобус на газената лампа. Разполагали и със зле осветен килер, където натиквали децата върху сламеници, и с мазе, чиито сводове блестели от влагата.

Вероятно Жозеф бил сковал собственоръчно сандъка, където жена му прибирала бельото и дрехите. Както и дългата маса и столовете, на които сядали селяните. Наивно горд с все пак относителните си дърводелски умения, подобно на мебелистите от предходния век, той не се поколебал да подпише скромните си произведения. Поради невъзможност да гравира инициалите си Ж. Ш. на дървото, което би се сторило светотатство в очите на един добър католик, какъвто той всъщност бил, ограничил се само с удвояване на първата буква на фамилното си име, използвайки две големи „Ш“ (във френския език буквосъчетанието „Ch“ се чете „Ш“ — Шанел, но тъй като двете имена на модистката започват с буквата „C“ — Coco Chanel, тя взема първите букви за свои инициали (CC)), съкращение, чиято невероятна съдба той далеч не подозирал.

Между 1830 и 1841 г. Жозеф Шанел създал пет деца, едно от които било момиче. Сред синовете нека запомним втория, Анри-Адриен Шанел. Това е дядото на Габриел, роден през 1832 г., в началото на властването на Луи-Филип. Но с какво щял да се препитава по-късно „Шанела“, както го наричали местните селяни? С кръчмата? И дума да не става! На първородния, както си му е традицията, се падало да наследи тази търговия. Затова, подобно на своите братя, щял да стане селскостопански работник, „надничар“: да даде под наем силата си, ръцете си, умението си на селяните, които го искат… Земята, той я познава. Дори познава единствено нея…

За нещастие, през 50-те години на XIX в. областта страда от тежка криза: кестените, с които се издържа, са унищожени от ужасни болести, които сушат листата и стъблата им. Грозна е гледката на тези почернели от смъртта дървета, чиито оголени клони стърчат в небето! Кои ли агрономи можело да се заинтересоват от тази забутана земя? За кратко се надяват, че злото ще си иде само… като лош сън. Напразна надежда. Опитват с шествия… молят се на всички местни светци. Но небето остава глухо за всички молитви.

Тогава започват да емигрират масово…

Най-вече младите. Защото, докато Жозеф остава в своята кръчмичка, обратно, синовете му изоставят планината и горите й, за да търсят работа. Анри-Адриен тръгва през 1854 г. Той е двайсет и две годишен. Но градът му вдъхва страх: не смее да отиде в Алес, на седем-осем левги южно от Понтей, където каменовъглените мини търсели персонал… Тогава го наемат в съседство, в Сен-Жан дьо Валерискл. Работи в бубарника на семейство Фурние: грижи се усърдно за техните черници, за техните копринени буби, за техните пашкули. Обожава тази дейност, която напълно съответства на селското му възпитание, а работодателят му показва задоволството си от усърдието, с което той работи. Всичко щяло да е от добро по-добро, ако усърдието му не стигнало дотам, че да прелъсти дъщеря му, едва шестнайсетгодишната девойка Виржини-Анжелина. Тази греховна връзка скоро бива разкрита. Окончателно компрометирана в очите на съселяните, горката Анжелина рискува никога да не си намери съпруг. Фурние са още по-огорчени от това, че прелъстителят на дъщеря им е бедняк: всичко, което притежава, се побира лесно в жалката платнена сива торба, която донесъл на идване у тях… Както и да е, грешката трябва да се поправи. Тъй като щерката е малолетна, Фурние са готови, ако той не се ожени за тази, която е обезчестил, да го предадат на полицаите. Тогава, през 1854 г., той се жени набързо в малкото селце Ганиер, близо до Бесеж.

Невъзможно е младото семейство да остане в областта, където скандалът ги е очернил. Затова бегълците смятат за по-благоразумно да се установят на петнайсетина левги по на юг, в Ним, в „големия град“, където се опитват да бъдат забравени. Що се отнася до семейство Фурние, то скъсването е тотално и прошката изключена завинаги. Такава е тогавашната строгост на селските нрави.

Младият съпруг трябва да намери с какво да издържа Анжелина. Ако е отишъл в Ним, то е, защото се надява там да намери редица бивши жители на Понтей, които, бягайки от мизерията, са намерили убежище там. Например собственият му брат Ернест, който се е установил там като продавач на риба. Вероятно с негово посредничество Анри-Адриен намира жилище в стария град на улица „Батон д’Аржан“, недалеч от най-големия пазар на Ним, на който се надява да дебютира в качеството си на амбулантен търговец. Но разочарованието му настъпва бързо. Конкуренцията там е жестока. Младият селянин не умее да продава на гражданите вратовръзките, шаловете, баретите или работните дрехи, които излага безвкусно на своята сергия: не притежава уменията, които се изискват за този занаят. Предпочита да стане амбулантен търговец, „обикаля“ от панаир на панаир в областта. Така ще си има работа със селяните, с които си има приказка… Изборът му се оказва разумен и той бързо забелязва, че може да се издържа с този занаят. Впрочем, не го ли избавя той от ужаса му от еднообразието и не пасва ли на желанието му да пътува? Така могат да го видят на всички панаири в департамента, в Сен-Жан дю Гар, в Андюз, в Ремулен, в Юзес, както и в Пон-Сент-Еспри или в Ег-Морт. По всички пътища на Гар разпознават клатушкащата му се каручка, която кръстосва варовитата равнина или се изкачва по склоновете на Егуал под знойното небе на южните лета, както и сред упорития сняг на севенските зими.

Твърде плодовит, Анри-Адриен създава цяла сюрия деца: деветнайсет, за да бъдем точни.[1] Първото, родено през 1856 г., не е друг, а Албер, бъдещият баща на Габриел. Майка му, деветнайсетгодишната Анжелина, ражда сама в един приют в Ним. Съпругът й, зает с някакъв панаир и опасявайки се от възможността да не спечели, не си дава труда да дойде. Нито един друг член на семейството не идва да подкрепи поне малко родилката… Хората са много жестоки в тази среда, в която правилото „всеки за себе си“ не шокира никого.

Сред всички тези братя и сестри, почти всички родени в зависимост от обиколките, Албер храни известно предпочитание към малката Луиз, родена през 1863 г. и бъдеща леля на Габриел. Двете деца заедно вземат участие в изхранването на семейството. Родителите им ги дават под наем на селяните или за сенокоса, или за гроздобера. Много често дори ги карат да мъкнат тежки бали с бельо и дрехи до пазара, където работят.

Съвсем естествено, бащата на Габриел е принуден да упражнява същата професия като баща си, за да се спаси от мизерията. След военната си служба Албер остава още няколко години покрай своите родители, където се привързва към занаята на амбулантния търговец. Умел в приказките, отличен продавач, той зашеметява публиката със своята словоохотливост. Един хубав ден той преценява, че може да лети самостоятелно, и започва същото съществувание на пътник като Анри-Адриен и жена му.

Доста по-темпераментен от баща си, той се осмелява да тръгне из съседните департаменти като Ардеш, От-Лоар, Пюи дьо Дом. Към работните дрехи и трикотажа той прибавя между другото галантерията, сладкарските изделия, ръжените хлебчета с анасон и дори… виното. Открил е едно неустоимо винце от Гар с рубинен цвят. Една чаша от тази чудесна напитка, предложена с парче наденица и комат черен хляб, води неминуемо до купуването на няколко бутилки, ако не и на цяло буренце.

В един ноемврийски ден на 1881 г., на панаира в Сен Мартен, Албер стоварва от каручката си и разстила своята сергия на площада в малък град в северната част на Пюи дьо Дом, Курпиер[2], недалеч от Гиер, овернската столица на ножарството. По онова време Курпиер е малко селище с едва 2000 жители, което се извисява над долината на Дор[3] очарователна и пълна с риба река, която в неделния ден привлича риболовците на пъстърва от пет-шест левги околовръст. В сърцето на града се извисява църквата „Сен Мартен“, каролингска постройка, около която са се скупчили множество средновековни къщи. През квартала преминават тесни и криволичещи улички. Както свидетелства наличието на множество пазари в центъра на града, малкият градец, населен със селяни, занаятчии (грънчари, шивачи, обущари, майстори на дървени обуща…) и търговци, е особено активен. Освен с халите, общината разполага и с пазар за кестени, за сезонни стоки, за грънци и с такъв за дървени обуща…

Привлечен от царящото в града оживление, Албер решава да прекара спокойно там слабия сезон. Той успява да се настани при някой си Марен Девол, потомствен дърводелец. Този младеж, останал отрано сирак, има толкова сериозна репутация, че са му поверили настойничеството на по-малката му сестра, деветнайсетгодишната Жан, която се готви да стане шивачка… По това време тя е настанена у своя вуйчо Огюстен Шардон, лозар от близките околности, който я е прибрал тринайсет години по-рано, след смъртта на майка й.

Така че безгрижният Албер, женкар, обожаващ бързите и безперспективни похождения, не среща никаква трудност — и не изпитва и най-малко угризение — да прелъсти младата сестра на своя хазяин. Омаяна от този сладкодумник, не стъпвал никога в Клермон-Феран, камо ли в Тиер или в Риом, тя се озовава с него сред сеното на съседна плевня, украсена с балдахин от паяжини. Впрочем това не е единствената жена в Курпиер, обладана от този селски сваляч, но тя е единствената, която има нещастието да забременее от него…

Дните се нижат, девойката се вайка и се чуди какво бъдеще я очаква и как ще реагира брат й. За Албер положението става още по-трудно. Разбира се, панаирджията не изпада за пръв път в подобно премеждие по време на обиколките си. Поради което не си прави никакви илюзии. В подобен случай той знае само едно-единствено, колкото ефикасно, толкова и непочтено избавление: бягството, безвъзвратното бягство. В този случай е достатъчно да задраска Курпиер от своя списък с тържища. Няма нищо по-лесно от това.

В юлското утро на 1882 г. нищо неподозиращият Марен чука на вратата на своя квартирант и открива, че стаята е празна. Леглото е оправено, а стаята е безупречно подредена. Той изпада в догадки относно това необяснимо изчезване. През следващите седмици вуйчото Огюстен Шардон в крайна сметка забелязва издутото коремче на девойката. Разплакана, тя е принудена да признае грешката си. Настъпва истински скандал! Прогонена безмилостно, клетницата се скрива у брат си. Семейство Девол се чувства оскърбено от поведението на този нехранимайко Албер. Този тип няма да се отърве току-така! Ще успеят да го открият! Подпомогнат от кмета на градчето Виктор Шамерла, тъй като едва ли не целият град се оказва осквернен от тази афера, целият род Девол се впуска в преследване на мъжа. Дяволски трудно начинание, тъй като, както е известно, панаирджиите сменят непрестанно местонахождението си. След няколкомесечно дирене в крайна сметка успяват да локализират родителите на виновника: Анри-Адриен и жена му Анжелина. Те живеят временно в Клермон, на петдесетина километра. Стреснати от стеклите се там членове на фамилия Девол, те издават адреса на своя син: Обена, в Ардеш. Жан не се колебае. Тъй като наближава терминът на бременността й, отказвайки какъвто и да е придружител, тя поема смело, като сомнамбул, по пътя за Обена. Там й казват, че Албер е на пансион в една странноприемница, където живее като цар. Любител на пиенето и на яденето, той приема с радост представителите, с които е в търговски взаимоотношения.

Можем да си представим учудването на Албер, когато вратата на странноприемницата се открехва и в нея се очертава понапълнелия силует на тази, която е прелъстил няколко месеца по-рано. За него тя е вече стара история. Но ето че реалността се изправя неочаквано пред него. Как посреща той новодошлата? Не е възможно да узнаем, но ето че още на следващия ден Жан ражда в скромна стая на странноприемницата, сред непрестанното разнасяне на легени с топла вода и пелени. Трудно е за Албер да се измъкне без скандал… Чувството за благоприличие и малкото останали скрупули се погрижват за останалото. Следователно той е принуден да се съгласи да признае появилата се на бял свят малка Жюлиа.

Жюлиа ще бъде по-голямата сестра на Габриел.

За Албер евентуалната женитба с Жан е съвсем друго нещо. Само при мисълта за връзка, още по-лошо, за доживотното тясно обвързване — разводът все още не съществува,[4] — студена пот облива този двайсет и шест годишен непоправим скитник… Въпреки това, за да се спази благоприличието, в кметството обявяват Жюлиа за „родена от женени родители“. Неспособен да откаже каквото и да било на клиент като Албер, кръчмарят на Обена приема да придаде чрез подписа си достоверност на тази благородна лъжа.

На младата двойка предстои да избере къде ще живее: Албер не е мъж, който да се интересува, камо ли да изслуша мнението на своята спътница. Той решава за всичко. Да останат в Ардеш? И дума да не става. Областта е бедна, клиентите са малко и мнителни. При всички случаи е намислил да дири късмета си другаде. В Курпиер? За да го дебне цялата рода Девол? Не, мерси! Във всеки случай той възнамерява да бяга от Оверн, където живеят собствените му родители. Тази близост го притеснява. Страхува се да не го назидават и желае да се отдалечи от тях. Решава се да иде в Сомюр. Жан го следва там… Впрочем какво друго може да стори? Но защо Сомюр? Вероятно той си въобразява, че лозята, с които се слави областта, биха му позволили да се посвети изцяло на плодоносната търговия с реномирани вина. Докато до момента се е ограничавал, освен с продажбата на трикотажа, с тази на няколко бутилки хубаво местно вино. Това е намерение, за чието осъществяване ще мечтае дълго…

През януари 1883 г. Албер, Жан и Жюлиа се озовават в Сомюр. Учудващо ли е, че спътницата на панаирджията е отново бременна, само три месеца след раждането на първата й дъщеря?

Албер и Жан са приятно впечатлени от града. Разпрострял се по бреговете на Лоара, доминиран от масата на собствения му замък, който е кацнал на възвишението, издигащо се над величествено широката на това място река, той е изпълнен с живот, въпреки че по онова време населението му не надвишава 16 000 души. Това оживление се дължи най-вече на наличието от времето на Реставрацията на известната Висша кавалерийска школа по езда. Възхищение будят инструкторите и техните ученици, строгостта и изисканата елегантност на униформите в „Кадр Ноар“: фуражки, ушити по тялото и подчертаващи талията хусарски куртки с ширити, позлатени копчета, стикове със сребърна лента, носени непринудено, както правят дендитата… През месец август настъпва апотеозът: на площад „Шардоне“ Манежът привлича огромни тълпи от хора. Именно в този град на коня се настанява семейство Шанел. Както обикновено, Албер спира избора си на един квартал в близост до местата, където ще упражнява дейността си. На практика той избира дом от XVI в. с тясна фасада на улица Сен Жан[5] №29, една предимно търговска улица, намираща се в непосредствена близост до двата пазара, този на площад „Биланж“, срещу Пон-Касар, и този на площад „Сен Пиер“. Но, разбира се, той често ще напуска Сомюр заради панаирите в градчетата в Анжу и Турен и ще отсъства дни наред. Въпреки усилията търговията му не е достатъчно процъфтяваща, за да наеме в къщата, където живее, нещо повече от една мансардна стая, влажна бърлога, в която се натъпква малкото му семейство.

При подобни условия Албер недвусмислено дава да се разбере, че Жан непременно трябва да си намери работа, за да допълни собствените му парични средства. Но каква работа точно? По пазарите? Бременността не й позволява това. Затова се налага да приеме всякакъв друг труд: ще стане перачка или миячка на чинии в хотел „Белведер“ и дори, както се твърди, заместваща камериерка в един от онези домове, които, както твърди Гитри, по правило са винаги затворени, докато на практика винаги са били изключително гостоприемни. До последния миг преди раждането Жан кръстосва града в търсене на часове за домакинстване — както в квартала с мостовете, така и в грубо павираните улички, които се изкачват до замъка. С усилие носи на ръце първородното си дете, което не знае къде да дене, докато работи.

През същата тази 1883 г. старият квартал на Сомюр, в който се скита слабата и очукана Жан, не се е променил особено много от времето, когато Балзак е разположил там дома на меланхоличната Йожени Гранде…

[1] През XIX в. тези големи фамилии не са били такава рядкост, както в наши дни. Така например самият Адолф Тиер е деветнайсетото дете на бащи си. — Б.а. ↑

[2] Относно този град, запознайте се с ценната книга, издадена от градската управа: Courpière, porte du Livradois-Forez (1998). — Б.а. ↑

[3] Реката се влива на север в Алие, недалеч от Виши и в близост до Шателдон. — Б.пр. ↑

[4] „Законът Наке“, разрешаващ развод, бива обнародван едва две години по-късно. — Б.а. ↑

[5] Тази къща все още съществува и в нея се извършва търговия с посуда с марката „Пти Лимож“. — Б.а. ↑

Втора глава
Детство и юношество на Габриел

Сомюр, 19 август 1883 г. Четири часа следобед. Една много млада жена бърза към портала на главния приют, увенчан с триъгълен фронтон като в древността. Тя е едва двайсетгодишна и видимо има всички признаци на твърде напреднала бременност. Тя звъни на голямата, обкована с огромни пирони, порта, която затваря преддверието на институцията. При звъна на камбанката се отваря една врата, през която преминава необичайната посетителка, която е не друга, а Жан. Изчаквала е толкова много, че ще роди във входната канцелария, при монахините от ордена „Сестри на Провидението“, на които по онова време е поверено управлението на приюта.

Ражда се Габриел Шанел — тя е само с едно лично име…

Дали баща й не се е задържал по работа извън Сомюр, достатъчно далеч, че да не може да се придвижи и да придружи Жан? Никога няма да узнаем. При все това на следващия ден, когато раждането на детето трябва да бъде обявено в кметството на Сомюр, Албер все още отсъства. Трима стари служители от приюта се нагърбват с тази задача благодарение на отпуснатите няколко монети. Както и в Обена, лъжат и заявяват, че Жан живее „със съпруга си“,[1] докато всъщност става въпрос за извънбрачно съжителство. Свидетелите, които са необразовани, не могат да подпишат. Освен това Жан е обявена за „търговка“, което не е така, но вероятно това определение им се е сторило по-почтено, отколкото „става за всякаква работа“, което би било по-точно.

Кръщенето на Габриел става на 21 август в параклиса на приюта, в отсъствието на който и да било член от фамилията. Самата Жан не е в състояние да присъства на церемонията. Разбира се, Албер е неоткриваем…

Освен това са необходими кръстник и кръстница. За пореден път ги откриват на място и, естествено, нито единият, нито другият познава родителите на кръщелницата. Ще изчезнат веднага, след като извършат исканата от тях дребна услуга.

Семейство Шанел остава в Сомюр още много месеци, но както е известно, Албер не обича да се задържа в една и съща област. Освен това, с течение на времето мечтите му за търговия с вино, която да му донесе богатство, са се изпарили… Малко по малко той намразва Сомюр: дали градът не му напомня постоянно за неуспеха му? Затова вечният скиталец тръгва да кръстосва пътищата със семейството си. Минава през Шателро, спира за малко в Бурганьоф и в Ейгюранд. Застоява се няколко месеца в Пюи дьо Дом. Тъй като панаирите и пазарите са място за срещи, случайността го сблъсква с членовете от рода Девол и Шардон. Въпреки първоначалното неудобство пият по чаша червено вино, след което благодарение на почерпките ледовете се стопяват и постепенно се сдобряват. В края на краищата нали Албер все пак е доказал добронамереността си, макар да е вярно, че малко са го попритиснали? Признал е двете деца на Жан — които всички единодушно намират за прекрасни. Защо Шанелови да не се завърнат в Курпиер? Още повече че вуйчо и вуйна Шардон са загубили дъщеря си Антоанет, починала на двайсет и една години… В къщата вече има повече място от необходимото. Албер и Жан се съгласяват. Това решение ги задоволява, но семейството на Жан поставя едно условие: Албер трябва да се ожени за спътницата си. Той приема, не без усилие… На 20 май 1884 г. обявява в кметството промяната на местожителството си.[2]

Още през юни оповестяват официално предстоящата женитба.[3] Но настъпва неочакван обрат: в последния момент Албер, ужасен от перспективата на брака, се запъва като магаре на мост. Краката му отказват да го поведат към кметството… Булката е обляна в сълзи. Скандалът е грандиозен. В Курпиер никога не се е случвало подобно нещо. Тогава, тормозен от близките на Жан, притискан да удържи на думата си, мишена на техните обиди и заплахи, нещастникът бяга… И трябва да приемем, че тази караница оставя дълбока следа в умовете в Курпиер, щом цял век по-късно тя е останала в паметта на жителите му.

Все пак всяка война има край. След шестмесечни перипетии тя завършва по особено гнусен начин. След многобройни пазарлъци сключват договор: Албер се съгласява да се ожени за Жан, при условие че тя осигури чрез договор сумата от 5000 франка, плюс личните си средства и мебели — доста крупна сума за тези бедни среди.[4] Общо взето цялото семейство на Жан дава пари, за да й купи съпруг… но то се подсигурява и една формула в нотариално заверения документ изрично постановява, че Албер ще има право на парите едва след като бракът е надлежно сключен.

Церемонията се провежда на 17 ноември 1884 г.…[5] Двамата съпрузи признават официално, че са им се родили две деца, Жюлиа и Габриел. Присъстват вуйчото Шардон, Марен Девол, братът на Жан, и дори родителите на Албер, Адриен и Виржини, които не са се опитвали да видят сина си нехранимайко заради неприятностите, които им е създал. Адриен се възползва от случая, за да обяви на младоженеца, че го е дарил с малка сестричка, Адриен, неговото деветнайсето дете…

Така Габриел Шанел се оказва по-възрастна от собствената си леля, която по-късно ще стане най-добрата й приятелка…

Притежател на осигурените от Деволови 5000 франка, Албер, който все още мечтае да се издигне над настоящото си положение, се кани да купи търговско предприятие в Южна Франция, в Тарне-Гарон, по-точно в Монтобан.[6] Преди това поръчва отпечатването на търговски книжа, върху които наред с неговото име и бъдещият му адрес („Плас дю Марше“ №4) фигурира предметът на бъдещата му дейност: „Всякакъв вид трикотаж и спално бельо“. За съжаление това се оказва поредната илюзия: дейността няма никога да се осъществи и всичко ни подтиква към мисълта, че малкият капитал на Албер се е стопил като лански сняг, прахосан в злополучни спекулации или изразходван със случайно срещнати жени…

В крайна сметка, няколко месеца след сватбата си, през септември 1885 г. Албер решава да напусне Курпиер. Дали не смята, че под наблюдението на Деволови и на Шардонови ръцете му са вързани? Или пък поради чисто търговски причини? Не е известно. Обаче той решава да потърси другаде някой малък град, който да му служи като база за обиколките околовръст. На първо време тръгва сам, за да посети няколко градчета, разположени на юг от Клермон-Феран, Шампеи, Вейр, Вик льо Конт, Сен-Жермен-Ламброн. Нито едно от тях не му допада. В крайна сметка този скитник решава да се установи в Исоар, околийски център на Пюи дьо Дом, на 35 км от овернската столица. Старият град е кръстосан от тесни, много мрачни и често пъти опасани с къщи от XVI в. улички. Но той е доста активен; съботният му и доста оживен пазар вдъхва увереност на Албер, че ще има успешна търговия. А той се нуждае много от това. Средствата му позволяват да наеме единствено стари и порутени жилища, лишени от елементарни удобства. Те се намират извън града, от другата страна на околовръстния булевард, построен на мястото на старите укрепления. Албер наема последователно две такива. Втората тази, в която живее най-дълго — се намира на улица „Мулен-Шарие“, в един доста беден квартал, по протежение на пълната с боклуци река Куз Павен. Там няколко воденици захранват с движеща сила вегетиращи малки работилници, включително кожарски, които оцветяват реката с грозен ръждив цвят и изпускат зловонна миризма.

Като изключим тази смяна на обстановката, животът на двойката Шанел не се променя никак по време на тези местения. Все същият авантюрист, Албер се нахвърля с еднаква страст върху виното, обилната храна, игрите и жените. Този начин на живот, макар да пречи донякъде на търговията му, му осигурява, когато не е у дома, поне непрестанно добро настроение и жизнерадост, оценена от неговите събратя. Единствената сянка в тази картина са завръщанията у дома. Бедната Жан отдавна е престанала да му харесва. Разбира се, топлотата, с която тя го посреща, не му е безразлична, както и муцунките на двете му момиченца, Жюлиа и Габриел, но още не са минали два-три дни и той отново няма търпение да тръгне; перспективата е още по-примамлива, поради факта че занаятът му на амбулантен търговец му осигурява идеално извинение: необходимо е да иде в Лимузен, в Юсел, в Меймак, в Бюжа, в Еглетон… Трябва да се хранят децата, както обяснява на Жан, която, след като няма никакъв избор, се преструва, че му вярва… А той, много скоро и след бърза целувка, скача в каручката си и шибва коня си. Диша с пълни гърди. Негови са пътищата, негова е свободата и той си свирука някаква модерна мелодия, докато Жан, застанала на прага на къщата, вижда как впрягът се отдалечава в края на пътя…

Тези дълги отсъствия не пречат на Албер да се придържа към християнската традиция на многократното оплождане. На 15 март 1885 г. се ражда трето дете, наречено Алфонс, а през 1887 г. момиченце, Антоанет…

Именно след нейното раждане Албер решава да се завърне в Курпиер. На пръв поглед странно решение, но за което не липсват причини… Крехка, уморена от непрекъснатите бременности и страдаща от силни астматични кризи, Жан ще се възползва от по-добрия климат на село. Освен това, нападнат от финансови затруднения, настаненият безплатно в Курпиер Албер ще се възползва от осезаемите икономии. Накрая, той няма да има толкова скрупули заради отсъствията си, знаейки, че младата жена живее в родния си край, заобиколена от семейството си. Той смята, че така тя няма да държи толкова да го придружава при обиколките му. Явно това решение е удобно за него…

Но това, което не е предвидил, е, че Жан, все още влюбена в него, все още ревнуваща го и опасяваща се да не го загуби, ще настоява да го следва в неговите пътувания. Невъзможно да бъде разубедена, тя ще продължава да зъзне през зимата в неговата каручка по заснежените пътища на Централния масив, да трепери от студ зад отворената му насред вятъра сергия по пазарищата, на петдесет-сто километра околовръст.

Какво от това, че понася лошото му настроение, неговите обиди и насилието, на нея й е все едно. Стига й, че е до него. Противно на очакванията на Албер бременностите й не й пречат да го следва упорито, до последния момент, до такава степен, че през 1889 г. тя ражда далеч от дома, в една странноприемница в Гере. Заинатила се е да иде в Крьоз, за да последва мъжа си. Това е по време на годишния панаир на града… Новороденото е момченце, което наричат Люсиен. Така то идва на белия свят по същия авантюристичен начин като Жюлиа. Това е петото дете на Албер. Шестото, Огюстен, родено през 1891 г., идва на бял свят в Курпиер, но живее само няколко седмици. Едва завърнала се от гробището, измъчена, но непоправима, Жан бърза да последва мъжа си.

Пристигнала в Курпиер на четири години и половина, Габриел ще прекара там ранното си детство с партньори в играта по-голямата от нея Жюлиа и по-малкия Алфонс (останалите са още твърде малки). Семейство Шанел се е настанило при вуйчото Огюстен Шардон и жена му Франсоаз в една къща в стария Курпиер, купена няколко години по-рано, за да замести тази на бащата на Огюстен.[7]

Както в Исоар, Албер се появява твърде рядко и там. Задържа се за по-дълго по време на слабия сезон, през януари и февруари. Що се отнася до Жан, когато не придружава мъжа си, тя често пъти изглежда тревожна и непрестанно се оплаква от липсата на пари. Астматичните й кризи понякога я карат да се задушава, особено нощем, което разбужда всички у дома, свикнали вероятно с миризмата от евкалиптовия прах, който докторът от Курпиер е посъветвал тя да изгаря в стаята си върху малък ламаринен котлон.

Но щом здравето й позволи, тя изчезва за няколко дни… Семейството й, което въобще не одобрява това поведение и смята за напълно неразумна тази болезнена привързаност към един съпруг, който не заслужава усилието, се редува с Шардонови, за да им помогне и да се грижи за децата.

От своя страна, Габриел изживява няколко щастливи години… Заедно с Жюлиа и Алфонс тя помага на вуйчо си да работи в градината, която той притежава в края на града. Какъв контраст с изцяло градския живот в Исоар! Тук полето е съвсем близко със своите миризми, цвърченето на птичките, ромона на реката, която тече под старите стени, скрита под сводовете на върбите. Децата са се научили да ловят риба: умеят да направят от орехова пръчка въдица, а от фиба — кукичка. С помощта на камъните, които събират в река Дор, градят миниатюрни пристанища: те защитават книжните лодки, което течението бързо отнася. Освен това сезоните тук са толкова отчетливи: замръзналите в белота Коледи, както и горещите лета, когато въздухът сякаш трепти над напуканата земя.

По това време Габриел вече проявява своята различност и своята независимост. Когато майка й й казва: „Иди да си играеш с брат си и сестра си!“, тя ги придружава петдесетина метра, след което ги оставя, за да продължи собствения си път. Често прави така, за да иде в старото гробище, обградено с рухнали стени, където сред плевелите са останали няколко стари, обрасли с мъх, надгробни камъни. Това е любимото й място. Младата гробарка погребва там своите стари кукли, но и една малка лъжичка (защо, по дяволите, лъжичка?) или пък някоя от онези кокалени перодръжки, спомен от пътуване, върху която през тесен отвор се вижда „Нотр Дам“ от едната страна и Триумфалната арка от другата. Издадена от Жюлиа, която един ден я е последвала незабележимо, тя е мъмрена още повече, заради това че перодръжката е подарък от баща й! Въпреки това тя го обожава, своя баща, независимо от недостатъците му. Но никой, като се започне с нея, не разбира прекалено символичното значение на нейната постъпка: отнася най-скъпите си съкровища, които заравя в тайната си градина, а свидетели й стават мъртъвците, които са предпочитаната от нея компания. Избрала си е два гроба и почита подземните им обитатели, като им носи по някое полско цвете. В това изоставено гробище тя се чувства напълно независима: там са личните й приятели, които никой не може да й отнеме, нейното собствено царство, толкова отдалечено от всичко, което я заобикаля.

Но цената, която трябва да плати, е огромна. В реалния свят нейната духовна самота е пълна. До края на живота си никога няма да престане да смята тази цена за твърде висока. Така шест-седемгодишното момиченце, което си играе в Курпиер, не подозира, че в неговото детско поведение вече е залегнала основна част от неговата женска съдба. Всичко е решено. Окончателно.

Но едно решение на баща й ще сложи край на няколкото щастливи години на Габриел. През 1893 г. заседялата се вече няколко седмици в Курпиер Жан получава неочаквано писмо от съпруга си: както той казва, случайността го срещнала с един полубрат, на име Иполит, за чието съществувание досега не знаел… Толкова се харесали, че решили да се сдружат като ханджии в Корез, в Брив ла Гайард. Намерил бил квартира в града, на булевард „Елзас-Лорен“[8], и моли жена си да го последва.

Брив се намира на двеста километра от Курпиер. Все още заслепена от страстта, Жан не се колебае и за миг, още повече че Албер я е привлякъл с перспективата за най-после стабилно съществувание, лишено от парични притеснения благодарение на хана. Напразно семейството на Жан я подканя към предпазливост, младата жена се съгласява единствено да отведе само двете си най-големи деца.

Когато, мъкнейки със себе си Жюлиа и Габриел, пристига на място, не й трябва много време, за да забележи, че мъжът й я е измамил… Нито той, нито неговият полубрат са собственици на заведението, а са обикновени прислужници, зле платени, а най-лошото — отрупани с дългове. Албер я е накарал да дойде тук, за да се грижи за домакинството му… Да не говорим за хана, той е тесен, мрачен и посещаван основно от кресливи пияници… Въпреки гнева си и упреците, бедната Жан, жертва по рождение, превива гръб, слага престилката, взема метлата и веднага се захваща с работа…

Можем да си представим разочарованието на Габриел и Жюлиа: удоволствията на село, разходките в гората, брането на черници по плетовете. Изчезнали са родените през годините приятелства и другарства… Що се отнася до новото училище, децата не познават там никого, нито учителите, нито учениците: всичко трябва да започне отначало. Освен това училището е градска постройка, в която напълно липсва добродушната атмосфера, която цари в селските училища. Изплакват си очите. Престоят на Жан в Брив се оказва напълно неудачен. Тъй като изнемогва от работа, едновременно у дома и в хана, а паричните затруднения на семейството само растат, астматичните й кризи започват да се множат, особено когато настъпва зимата. Те траят един-два часа, най-често нощем. Болната е неспособна да лежи и затрудненото й дишане става свирещо. На челото й избива пот, а мъката стяга гърдите й. След това болката стихва и Жан успява най-сетне да заспи. Нощните кризи будят нееднократно децата, които се плашат, и Албер, чието настроение е засегнато от тях. Той като че ли вини бедната Жан за всички собствени нещастия.

През лятото на 1894 г. здравето й леко се подобрява и надеждата й се възражда. Понякога на лицето й се връща усмивката, тя е способна, месеци наред да придружава мъжа си в обиколките, когато не са твърде далечни. Но още с първите есенни студове кризите започват с нова сила. Тя седи безсилна задълго върху един кухненски стол, с печални, вперени в земята очи, а след това, надвивайки себе си, подновява механично домакинските си работи, като едва намира сили да се скара на Габриел и Жюлиа с уморен и креслив глас. Тези, които я виждат отново, я намират променена…

През декември към астмата й се прибавят тежки бронхиални усложнения. Но тя отказва да се обърне към лекар и дори да потърси помощта на състрадателните й съседи: това не би ли означавало да признае за болестта си? И тя упорито отказва. При това има треска и се задушава. Дори понякога припада. В едно утро на 1895 г., учудена, че майка й все още не е станала, Габриел влиза в нейната стая и уплашено надава вик. Майка й е мъртва.

А е само трийсет и три годишна.

Трябва ли да споменаваме, че Албер не е там?

Брат му Иполит се нагърбва с обявлението за смъртта и с погребението й.[9]

На церемонията в гробището на Брив, в мрачното и студено време присъствието е рехаво, от което атмосферата е още по-убийствена. Пред гроба се очертават слабите силуети на петте деца на горката Жан, Иполит, собственикът на хана и неколцината членове на семейството, които са успели да предупредят навреме…

„Пътуващият“ Албер пак не е там…

Когато най-сетне пристига, трябва да се справи някак с положението. Какво ще стане със синовете и дъщерите му? По онова време често се случва някой вдовец да се опита да се ожени за някоя предана вдовица без деца, която да е в състояние да изгледа тези на новия си съпруг… Безсмислено е да казваме, че това решение на нещата отвращава Албер, който е влюбен в независимостта си. От друга страна, Анри-Адриен, дядото на малките, не би бил този, който със своите деветнайсет деца би могъл да вземе още пет, а от страната на Жан, при нейните роднини също няма място… Тогава Албер, който в случая не засвидетелства нито обич, нито смелост или въображение, загубва интерес към децата си… Смятани от администрацията за „изоставени деца“, десетгодишният Алфонс и шестгодишният Люсиен биват поставени под опеката на Социалните грижи и са настанени „на село в семействата на почтени земеделци, които получават за това месечна субсидия“. На практика, лошо хранени, спящи заедно с добитъка върху влажната слама на плевните и на течение, за приемните си семейства те представляват безплатна работна ръка, която последните обикновено експлоатират безсрамно. И това трае до момента, когато станат тринайсетгодишни, след което ги обучават на някакъв занаят. Но притеглянето на миналото им е толкова силно, че те неминуемо се ориентират към практикувания от баща им занаят… Именно с такава дейност се занимават голяма част от живота си: стават амбулантни търговци…

Остава Габриел, Жюлиа и Антоанет да бъдат настанени някъде. От своя страна, след отказа на семействата, Албер въобще не търси решение на проблема. Той възнамерява да живее, както си иска, без да се обременява нито с чувства, нито с децата… Той е трийсет и девет годишен… Обърнал е една страница от своето съществувание, но хубавите години са пред него! Тази мисъл го въодушевява… Тогава, по дяволите скрупулите. Той има леля, омъжена за нотариус от Брив, който е в много добри взаимоотношения с игуменката на „Сен-Кьор дьо Мари“, конгрегация, която управлява едно сиропиталище, намиращо се между Брив и Тюл, в Обазин. Ето кое е идеалното място за дъщерите му…

Пътищата Божии невинаги се неведоми. Такъв е случаят с Обазин. През Средновековието склоновете на долината на река Корез, чието корито е силно стеснено между Брив и Тюл, са покрити с гъсти гори, през които не минава нито път, нито пътека. В зеления им полумрак преминават единствено диви прасета, елени и сърни. А на полусклона се издига доста късо плато, което съседните височини защитават добре от северните ветрове. В началото на XII в. в областта се появява един слаб и брадат дангалак, придружаван от един нисък човечец, който го следва като сянка. Става дума за един лимузенски свещеник, наричан Етиен, и за един от неговите събратя, като и двамата са решени да живеят в усамотение, за да се посветят на служба на Господа. Избират това място, където да се оттеглят… Привлечени от личното излъчване и репутацията му на светец, която е заслужил, и други мъже, жадуващи усамотение, се присъединяват към него. Когато той умира през 1159 г., общността му е нараснала значително, изграден е манастир, а монасите вече принадлежат към Цистерцианския орден. Строи се и църква. В дъното на обраслия с мъх пролом на Коару, буен поток, който се влива в река Корез няколко километра по-надолу, е построен женски метох, на 600 метра, за да бъдат избегнати злостните брътвежи на съседите…

Нека пропуснем бурната история на абатството през следващите векове. Става така, че през 1860 г. откриват там женско сиропиталище, ръководено от конгрегацията „Сен-Кьор дьо Мари“. Именно в този метох Албер изоставя дъщерите си през 1895 г. Обстановката е великолепна. Обителта, градината й, големите, опасани с чемшир тревни карета, централният, непрестанно бълбукащ фонтан, монашеските сгради, увенчани с огромни, главозамайващо стръмни покриви от плочи, притежават строгия чар на цистерцианската архитектура. Но каква реална стойност може да има тази строга красота за брутално измъкнатите от семейното огнище деца? За тях тези стени без съмнение са стени на затвор, особено за Габриел, чиято чувствителност и независим характер са познати на всички. Какъв контраст за нея, особено спрямо Брив, където въпреки крехката й възраст се е радвала на известна свобода! Разбира се, вечно хленчещата й майка е била хронично болна и сцените, които правела на баща й, тровели домашната атмосфера, но тя я обичала! Що се отнася до баща й, той се появявал все по-рядко, но било цяло събитие, когато чувала тропота на коня му, сянката му се очертавала в рамката на вратата и той я прегръщал силно!

Освен това имала и сестрите си, най-вече по-голямата Жюлиа, Жужу, както я наричала тя, а и приятелките й от училище, с които в крайна сметка се сдобила и с които споделяла толкова много безразсъден смях.

Всичко това й е отнето. Години по-късно, говорейки за жестоките удари, които съдбата отрежда на мъжете, тя ще каже: „Знам какво е това, на самата мен на дванайсет години ми отнеха всичко! И сякаш загинах“. Няма никакво съмнение, че в случая намеква за това, което й се е случило един февруарски ден на 1895 г.

Вероятно най-жестокото нещо е първата й нощ в спалното помещение на втория етаж — галерия, в която са наредени десетки тесни легла: мрак и тишина, наложени още в девет часа от една надзирателка с начумерено лице. Настанена в края на дългата стая в нещо като клетка, последната разполага с прозорче с плъзгащ се отвор, през който без предупреждение може да залови подозрителни жестове и движения. Дълго време след това на Габриел ще й се струва, че чува сухото прищракване на дяволското приспособление.

Няколко седмици след пристигането си Габриел получава неочаквано голям пакет. Тя трескаво го отваря и разгръща луксозна рокля за причастие, украсена с дантели… бродирана торбичка, в която има ценна броеница, огромен воал и венец от рози. Това е подарък от баща й, разточителен и прекалено голям, който ясно показва самохвалския и повърхностен характер на Албер, но който, естествено, очарова девойката…

Не би ли интерпретирала този дар като някакво обещание? Един ден, и това е сигурно, той ще дойде за тях, за нея и сестрите й. Вече си го представя как спира каручката си под листака на площада и идва да позвъни на вратата на сиропиталището… Но тези мечти, които не са потвърдени от никакви конкретни знаци, стават все по-редки, без при това да изчезне сияйният спомен за Албер. Забравени са оплакванията, сцените, риданията на Жан, виновник, за които е именно той…

Същевременно отсъствието на всякакво посещение на този баща, когото тя споменава по всякакъв повод, като че ли се струва странно на малките приятелки на Габриел.

— Не го виждаме често баща ти! — казват й с ироничен тон.

Тогава у нея се заражда и се развива мита за Америка. Това, че не го виждат никога, обяснява тя, е, защото делата му — той притежава огромни лозя — са го принудили да живее в Ню Йорк, откъдето изнася вината си. Впрочем, той знае перфектно английски език и да натрупа богатство там за него е било проста игра… Но, разбира се, той е прекалено погълнат от работата си, за да пътува до това нещастно село в Корез.

— Човек не прекосява океана за щяло и нещяло! — заключава безапелационно тя.

Така момиченцето възкресява неудовлетворените мечти за своя баща, за да станат реалност: красив пример за синовна обич към един мъж, който почти не е достоен за нея…

Как реагират Жужу и малката Антоанет на лъжите на сестра им? Далеч от мисълта да я винят за тях, те смътно чувстват, че нейните измислици са прекалено хубави и прекалено утешителни, за да ги рушат, а и семейната солидарност изиграва своята роля…

Минават седмици, месеци. Скоро настъпва рутината: уроците, осигурявани най-често от монахините, много вероучение, малко история, география и аритметика. Но бъдещето на тези сираци трябва да бъде подготвено: обучават ги на готварство, и най-вече на шев… Докато във втората област Жюлиа и Антоанет се справят доста добре, поне на първо време Габриел проявява лошо отношение, което поражда раздразнение у сестрите:

— Подгъвът ти не е сполучлив, малката ми! Започни отново!

— Ей, това бод зигзаг ли го наричаш?

Отгоре на това момичето е непохватно: боде си пръстите, губи иглите си и прекарва повечето от времето под масата, отколкото в шиене… Каква ирония на съдбата!

Подобно на останалите сираци малките Шанел са принудени да извършват множество благочестиви дела: молитва преди всяко занятие, безкрайни молебени, присъствие при поклонение на евхаристията, на вечернята, на ежедневните меси в параклиса и понякога в църквата. Малките пансионерки стигат до там в индийска нишка, без да се налага да излизат от абатството, по една огромна каменна стълба, която се спуска направо от старото спално помещение на монасите до една от страничните части на трансепта. Именно оттам, твърдят сестрите, някога идвали монасите, за да вземат участие в нощното бдение със свещ в ръка…

По време на литургията Габриел трудно се въздържа да не мисли за тези церемонии, които вижда в романтична светлина. Представя си трептящия отблясък на свещите върху гранитната стена… Често пъти погледът й се спира върху безцветните витражи, чиито оловни рамки образуват странни рисунки. Бог знае защо, има една, която я привлича неустоимо. Тя като че ли е съставена от две преплетени букви „К“. Но все още не я наричат Коко… Тогава как би могла да предположи? Както и да е! Криволиченията на съдбата са доста странни, когато отвеждат от един витраж от XII в. до едно от най-известните лого от нашето съвремие.

Впрочем в абатството съществуват и други странни знаци и Габриел разполага с всички години, които прекарва там, за да мисли за тях. Така например, на първия етаж от сградата на монасите подът на голямата галерия е павиран с безброй бели камъчета. В центъра на тази мозайка малки черни камъчета образуват мистериозни фигури, напомнящи за кабалистичните числа. Хората видели или им се е сторило, че съзират 5-ици, които със сигурност вещаели хубаво бъдеще. Застинала в камъка, странната хубост на герба на абатството възпламенява въображението на момичето. На земята се очертават епископска митра и жезъл, звезди, луна и слънце. Случайност ли е това, че години по-късно шивачката кръщава на тези планети двете си любими кучета?

Така, без ни най-малко да го осъзнава, Габриел постепенно е пропита от атмосферата в Обазин, която я моделира и обяснява множеството аспекти от нейната бъдеща същност, та дори и естетиката й. Така например, не идва ли директно от заобикалящия я свят добре познатият неин вкус към черното и бялото? Тъй като това контрастиращо съзвучие на черното и бялото не се проявява единствено в мозайката от голямата галерия на монасите. Дали униформите, както на сестрите, така и на сираците, не са ярка илюстрация на това?

През всички тези години отношенията на Габриел с монахините невинаги са отлични… Въпрос на характер. Докато малко по малко сестрите й се адаптират, ако не и примиряват със съдбата си, Габриел, чието семейство отдавна е забелязало бунтарския й темперамент, има сложни взаимоотношения с преподавателите си. Нееднократно тя заплаща безочието си с лишаване от неделния десерт или с принудата да препише пасажи от „Подражанието на Исус Христос“, посветени на добродетелите смирение, търпение, кротост и подчинение, все качества, за които не бихме могли да твърдим, че напират у нея…

Отгоре на това тя страда от неравенството, което съществува между момичетата като нея, приютени от християнска любов, и „плащащите“, както ги наричат доста неделикатно… Униформата на първите е от „конфекция“, докато вторите се ползват от ушити „по мярка“, от най-добрите платове и с по-елегантна кройка. Сред вторите фигурират Адриен, невръстната леля на Габриел, и Март Костие, нейната братовчедка — заведението не приема само сираци. Момиченцето изживява много тежко това унизително положение.

Тогава Габриел насочва фрустрацията и злобата си срещу монахините. Дълго време се затруднява да ги нарича „майко“, както е прието, дотолкова тази дума не отразява безразличието, дори враждебността, която вдъхват у нея повечето от тях. Вярно е, че редица от тези жени, възпитани да владеят чувствата си, през годините са надянали маската на строгостта, която пречи на зараждането, на каквото и да е чувство на привързаност. И макар някои от тях да проявяват известна симпатия към момичето, то сякаш чете в очите им едно съчувствие, което го отчайва.

Като че ли намира известно утешение в контакта си с няколкото свестни слугини, яки селянки от Корез, чийто понякога недодялан вид често пъти прикрива една човечност, която в крайна сметка е доста близка до нейната…

Именно през тези първи години зад големите сиви стени, под строгите сводове, лишено от родителска прегръдка, момиченцето преживява първите си сомнамбулни кризи, от които впоследствие страда през целия си живот. Бял силует през нощта в спалното помещение, едва осветено от мъждукащия пламък на лампата, протегнати напред ръце, какво търси тя, обезумяла, ако не отлетялата обич на тези, които са я изоставили?

И не при сестрите си ще намери истинското утешение… Чувства се толкова различна! Намира ги за безлични и напълно лишени от въображение. Присъствието им, което би трябвало да я ободри, само задълбочава самотата й…

Затова тя търси другаде. Около нея непрестанно се говори за строителя Етиен, за чудотвореца Етиен, за милосърдния Етиен. В столовата четат на учениците извадки от житието му.[10] В църквата по всякакъв повод я карат да се прекланя пред гроба му. Трябва да е видяла неговата положена фигура, почиваща спокойно със затворени очи под деликатно изваяния каменен покров, както и островърхия му ковчег. Какво спокойствие! Какво блаженство! В своята безизходица момичето го призовава в молитвите си. Тя смята, че е открила светец, който ще я разбере и подкрепи. През прекараните в Обазин години за нея той ще бъде първият и единствен мъж, който я е подкрепял в отчаянието й. По-късно, без да дава много обяснения, тя ще сподели със смаяния Етиен Балзан: „Вече съм имала един друг покровител Етиен, той също правеше чудеса…“.

Площадът в Обазин. В един неделен ден тежката романска порта на абатството се отваря, за да премине през нея редицата с ученички, наредени по две. Процесията, придружавана от две-три монахини в черно с веещи се на вятъра бели шапки, прекосява площада и се отправя под строй към пътеката, спускаща се в долината на Коару. Момичетата, щастливи, че са се отървали за няколко часа от сивотата на манастирския живот, се смеят и се надпреварват да приказват, като разсеяно поглеждат към руините на женския манастир, боядисани все пак в приятен цвят охра. Друг път монахините отвеждат пансионерките да се полюбуват на чудния „канал на монасите“, който, улавяйки водите от потока, ги отвежда до рибарника на манастира, който те захранват целогодишно. Те се опитват да възкресят пред своите ученички образа на цистерианците от XII в., които трябвало нееднократно да копаят скалата, за да доведат до успешен край амбициозния си план. Полезна, зареждаща с енергия школа за малката Габриел, която в своя професионален живот, и дори до смъртта си, ще мрази неделите, превръщайки своята работа в единствения си бог…

Изоставена от баща си, за когото намира безброй извинения, Габриел храни единствено омраза към останалата част от своята фамилия. Тя не може да приеме, че нейните баба и дядо, още по-малко нейните вуйчовци, лели и братовчеди са били способни да откажат да ги приютят, нея и сестрите й. Как едно дванайсетгодишно момиче би могло да разбере невинаги обяснимите причини за тяхното поведение?

Въпреки всичко, три години след пристигането си в Обазин, Габриел се оказва в края на своята изолация. Всъщност леля й Луиз и нейният съпруг Пол Костие, чиновник в железниците, я канят във Варен сюр Алие, едновременно с Жюлиа и Антоанет, да прекарат ваканцията у тях в компанията на малката сестра на Луиз, Адриен, и на тяхната дъщеря Март.

Варен сюр Алие! Името звучи добре, но това градче с 3000 жители далеч не е живописно като Обазин или оживено като Мулен. Единствено няколкото незначителни хълмчета около него разчупват монотонността на пейзажа. Гарата, на която работи вуйчото, е откровено грозна, кметството е безлично, а улиците са пусти през повечето време. Всичко навява безкрайна скука, включително баналната каменна къща, обитавана от леля Луиз — която, по неведоми причини, всички наричат „леля Жюлиа“. Със своя покрив с щамповани керемиди и с двата си масива с цветя, предназначени да придават известна поетичност на отчайващата й невзрачност, тази постройка прилича на хилядите къщи на дребни буржоа, разпространени по френската територия, а градината й като че ли идва направо от парижките предградия.

За голям късмет на Габриел прекараните дни във Варен не са толкова скучни, колкото би могло да се предположи. Там тя няма свободата, с която не разполага и в Обазин, и надзорът, който семейство Костие упражнява над движението на двете девойки, е почти толкова строг. Но поне това прекарване носи известно удовлетворение за Габриел. Първо леля Жюлиа я настанява в стаята на Адриен, което позволява на двете девойки да се опознаят взаимно: колко бъбрене, колко приглушени смехове, колко интимни разговори до среднощ, а понякога и до първите утринни зари. Като няма никаква опасност да дойде някоя надзирателка както в Обазин и да прекрати бърборенето им…

Така за сирачето се възкресява не семейният живот, на който се е наслаждавало в Брив и който нямало да се върне никога, а нещо подобно на него, някаква все още подозрителна, но реална близост с вуйчо му и леля му. Още повече че макар този дом да не е нейният, тя поне се чувства там по-удобно, отколкото сред великолепната, но строга каменна обстановка, която й предлага средновековното абатство. Тук, във Варен, от време на време Габриел ще слуша да се говори по една тема, която никога не е засягана в абатствата: модата.

В Обазин я обучават в шивачество, но в най-прагматичната му страна: да бродира покривки, да поръбва салфетки, да закърпи някой чаршаф, да разшири или да стесни някоя пола. При леля Костие този вид дейност е ежедневие и Габриел става относително сръчна, но освен от тези домашни работи лелята се интересува и от шапки. Тя не си ги поръчва напълно завършени. Купува от Виши, големия град наблизо, калъпи от филц, които крои според вкуса си, моделира според фантазията си и украсява по свой вкус. Под гъвкавите й пръсти тези не особено изящни заготовки се превръщат не в прозаични, отдавна познати шапки, а в оригинални модели, които не могат да се видят нито във Варен, нито в Сен Пурсен, нито дори във Виши… Разбира се, като се има предвид, че няма нищо общо между тези скромни творения и неповторимия парижки шик. Какво от това! Съвсем възможно е в светлината на тези опити девойката да е забелязала, че шивачеството би могло да бъде нещо много повече от шивачество… нещо съвсем различно от скучното прилагане на рутинни техники, използвани при най-отегчителните ежедневни дейности.

Именно в такива моменти Габриел забравя временно, че е изоставена от семейството си, и спира да сравнява своя жребий със завидната съдба на братовчедките си.

За нещастие, един ден тя научава случайно от един разговор, че баща й идвал от време на време на посещение на леля Луиз, неговата любима сестра. Можем лесно да си представим душевната мъка, която това разкритие поражда у нея, горчивите размисли, към които то подтиква. Така Албер, който намира време да се върне в областта, не прави и най-малкото усилие да види собствената си дъщеря…

Този път тя се чувства истински изоставена и пълен сирак… Позовавайки се на първата срещната причина, тя търчи в стаята си и се хвърля на леглото, за да се облее в сълзи…

Раната й никога няма да заздравее.

В Обазин няма да намери по-голяма утеха. Дори искрената обич на Адриен остава безсилна.

Най-много, когато прекарва няколко дни във Варен, намира начин да избяга от действителността чрез четенето, а нейно убежище е не друго, а таванът на къщата. Там, сред летния зной, под силно нагретите керемиди, прастари прашни сандъци крият евтини брошури, пожълтели, изрязани от вестниците и нескопосано подвързани от леля Жюлиа подлистници. Така тя открива романите на Пиер Декурсел или на Рене дьо Пон-Жест[11], характерни с развихрената си сантименталност и изпадащи най-често в наивистичните крайности на мелодрамата от онова време. Ето как е разказан опитът за похищение от страна на младо и богато денди върху личността на една бедна работничка:

Кълна се, ще прекрача прага на тази врата едва след като потушиш ада, който бушува в сърцето ми!

После, подобно на змия, той я обви с ръце и я привлече върху гръдта си.

— Помощ! Помощ! — извика Мари. — Милост! Милост!

— Няма милост, достатъчно страдах!

Изпаднало в невъобразимо сластолюбие, дендито пожела да продължи своите цинични попълзновения; но Мари, прекършена от толкова емоции, веднага издъхна в ръцете му!

Бидейки на осемнайсет години, Габриел е вече девойка с матов тен и много фина. Вероятно прекалено за епохата, в която са луди по цветущата плът и пищната гръд, докато нейните гърди почти липсват, а ръстът й не надвишава особено този на Полер[12]. Но не й липсват физически данни: това е една от онези необикновени красоти, които учудват и вълнуват повече от класическите и веднага завладяват…

Колкото повече расте и утвърждава личността си, Габриел все по-малко се чувства на мястото си в Обазин.

Явно не я свърта там. Непокорството й е очевидно. От своя страна, нейната съучастничка Адриен се бунтува срещу семейството си. Леля й от Брив, тази, която я е настанила в Обазин, й е намерила добра партия, много трудно начинание, когато става въпрос за бедно момиче, дори то да е очарователно. Горката Адриен едва не подскочила, когато й показали снимката на бъдещия й съпруг: застаряващ нотариус… Що се отнася до Габриел, тя с право предчувства, че не губи нищо, ако изчака… Тогава двете момичета не се колебаят: те прескачат оградата. Но къде да идат без пари? Тъй като нямат избор, пристигат гузни във Варен, у Костие… Можем да си представим как ги посрещат. Щом бурята стихва, опитват се да ги върнат в Обазин. Невъзможно, игуменката отказва да се сблъсква с нови проблеми. Огласява, че ще запази единствено ученичките, които ще станат послушнички. Но случаят на двете малки бунтарки не е такъв…

Тогава лелята от Брив намира решение: в департамент Алие, в град Мулен, има религиозна институция с идеална репутация, „Нотр Дам“, ръководена от монахини. Наред с „платените“, като Адриен, там приемат в интернат и девойки без средства, които монахините се наемат да настанят на работа след края на обучението им. Предимството на Мулен е, че градът е само на двайсетина километра от Варен: така семейство Костие ще са в състояние да се грижат по-лесно за Адриен и за Габриел, които от своя страна ще могат често да ги посещават. Освен това Анри-Адриен, дядото на Габриел, и съпругата му Анжелина наскоро са се установили в Мулен, където обитават скромна мансарда на улица „Фос-Бре“. Така те също ще могат да бдят над внучките си.

Времето между осемнайсетата и двайсетата си година, което Габриел прекарва в пансиона „Нотр Дам“, й се струва цяла вечност. Защото през годините около 1900-та монахините не пускат ученичките си да излизат, когато си искат, като се изключат ученическите ваканции. По този повод леля Костие идва да вземе Адриен и трите сестри Шанел, за да прекарат известно време във Варен. Налице са и процесиите и литургиите в църквата, където ги пращат в редица по две и са придружавани от възпитателки — точно като в Обазин. Габриел само зърва Мулен. Този главен град на департамента впрочем не е голям, по онова време 20 000 жители, а бреговете на Алие, широка и ленива на това място река, са меланхолични, но павираните улици в центъра, опасани с богаташки домове от XVI, XVII или XVIII в., разнообразната му търговия, сенчестите „дворове“ с платани и кестени са много оживени, още повече че в града има няколко полка, сред които 10-ти полк на конните стрелци.

Малкото, което Габриел вижда от града, само изостря още повече любопитството й, а още повече жаждата й за бягство.

Кога ще бъде свободна? По-търпелива и по-разумна, Адриен едва успява да я усмири… Какво ще стане с нея, ако избяга отново?

— Помисли ли си само? Как ще се издържаш?

[1] Регистър на актове за гражданското състояние №212, 1883 г., кметство Сомюр. — Б.а. ↑

[2] Градски архиви на Курпиер, регистър за промяна на местожителството. — Б.а. ↑

[3] Градски архиви. — Б.а. ↑

[4] Оригинален документ от адвокат Жюл Жозеф Фейон, нотариус в Курпиер, 5E-3-1824 г. Входящ номер на договора Девол-Шанел: AD-63. — Б.а. ↑

[5] Регистри на актове за гражданското състояние на Курпиер, 1884 г., №29. — Б.а. ↑

[6] Градски архиви на Курпиер. — Б.а. ↑

[7] Намираща се на улица „Миним“ (понастоящем улица „Виктор Шамерла“) и придобита през 1880 г. Сега една улица носи името „Коко Шанел“. Вж. Courpière. op. cit. — Б.а. ↑

[8] Този булевард води към периферията на града, на югоизток, като стига до пътя, водещ към Колонж ла Руж и към Тюрен. — Б.пр. ↑

[9] Заедно с един професионален шивач, Антоан Вердие. Вж. Регистъра по гражданското състояние, кметство Брив, с дата 16 февруари 1895 г. — Б.а. ↑

[10] Преиздадена от Мишел Обрен (публикация на Института за изследване на Централния масив, 1970 г.). — Б.а. ↑

[11] Рене дьо Пон-Жест (1830–1904), бивш офицер, романист, хроникьор на „Фигаро“. Дядо на Саша Гитри. — Б.пр. ↑

[12] С истинското си име Емили-Мари Бушо, родена през 1877 г., известна певица от онова време. Талията й е само 42 см. Скоро ще си спечели слава с ролята на Клодин, (персонаж от „Клодин в училище“, пиеса от Уили, 1906 г., създадена по романа със същото име). — Б.пр. ↑

Трета глава
Навлизане в живота

През 1902 г. Габриел и Адриен най-сетне напускат пансиона. Те са почти двайсетгодишни. Но пансионът „Нотр Дам“ никога не изоставя ученичките си: той разполага с мрежа от връзки, която му позволява да им намери занятие, дори съпруг…

В случая монахините „пласират“ Габриел и Адриен като продавачки в специализиран бутик за „сватбени аксесоари и бебешки пелени“, в който се продават също фусти, воалетки, кожи, боа и други украси за шия, без да се броят „шивашките пособия“. Безупречна фирма, ако се съди по благочестивия надпис: „При Дева Мария“, предназначен да разсее у клиентите и най-малкото подозрение относно честността на търговеца. Що се отнася до Габриел, приета още на дванайсет години от конгрегацията „Сен-Кьор дьо Мари“, а след това от пансиона „Нотр Дам“, ето че за трети път е под закрилата на Божията майка. Така че тя се радва на късмета си не без известна ирония.

Това, което тя одобрява напълно, е, че е настанена от работодателите си, Грампейр (sic), в една и съща стая с младата си леля, скъпата й Адриен. Така ще могат да си бъбрят, да обменят малките си тайни. Друг повод за удовлетворение: да живее в сърцето на Мулен, на ъгъла на улица „Орлож“ и улица „Алие“, недалеч от Жакмар. Тук е самият център на търговската дейност, в най-оживения квартал на града. От години е мечтала да опознае живота, света, всичко онова, до което не се е докоснала до този момент, което вероятно са крили от нея… И сега разбира баща си, неговото непрестанно желание да пътува, да иде да гледа други места. Именно заради тази жажда той я е изоставил, а не защото не я е обичал, казва си тя… и започва да го оправдава.

У Грампейр задачата на двете девойки се състои в това да посрещат дамите, да им продават стоки от щанда, да приемат поръчки, да извършват поправки, дейности, в които те разгръщат толкова неочакван талант, че буржоазките от Мулен говорят нашироко за това. Клиентките прииждат…

Тъй като Адриен и понякога Габриел продължават да посещават шивашкото отделение в „Нотр Дам“, монахините насочват своите ученички към фирмата „Сент-Мари“, което радва нейните собственици.

Този, който посети провинция Бурбоне, е очарован от многобройните замъци, които вероятно са много повече от тези в Турен. Преобладаващата част от тях са по-стари, по-строги, но и по-порутени от тези в долината на Лоара. Най-често принадлежат на благороднически фамилии, които ги обитават непрекъснато още от времето на построяването им. В тях живеят фамилии като Бурбоните, Ла Палис или Нексон. Но преобладаващата част от тези фамилии посещават единствено фирмата „Сент-Мари“, чиито собственици са горди, че имат толкова престижни клиенти. Неуморно славословят щастието си и при всяко тяхно посещение раболепничат все повече и повече. Същевременно, за тяхна изненада, Габриел не споделя ентусиазма им. Тази клиентела не я респектира, а благоговението, което засвидетелстват работодателите й пред нея, я дразни. Тя е родена бунтарка и изключително прозорливите й възгледи за света са учудващи за едно тъй младо момиче, живяло толкова дълго изолирано от света.

Този независим дух доста бързо я подтиква към желанието да живее другаде, а не в мансардата, в която са я настанили.

— Не мога повече да остана тук…

Изплашена от подобна дързост, Адриен отказва да последва приятелката си. Но Габриел открива скромна мебелирана стая в беден квартал на Мулен, на улица „Пон-Женге“, която стига до реката.

Останала сама, Адриен скоро започва да скучае. Затова няколко седмици по-късно тя отстъпва.

Но бъдещата Коко не се задоволява само с тази първа смела постъпка. По искане на някои клиентки тя приема да работи за тях без знанието на работодателите си, по време на свободното си време. Така че тя прекарва вече по десет часа на ден в бутика. Но тъй като заплатата й е нищожна, а нуждите й нарастват, тя не се поколебава, с помощта на Адриен, да изработва рокли и поли за собствената си клиентела. Габриел има едно хубаво качество: издържа на труд и ще остане такава през целия си живот. Благодарение на допълнителните часове тя успява да направи известни спестявания.

Можем да се досетим, че вече като по-свободни в движенията си, двете девойки не се разхождат с досада по монотонните брегове на Алие, подобно на семействата в Мулен… което не би се различавало съществено от разходките на пансионерките в Обазин.

Тогава те доста трудно се решават да посетят сърцето на града, в това число площад „Алие“, средище на забавленията в Мулен през съботните и неделните вечери. Хората започват да ги виждат заедно в Голямото кафене: това е новото шикозно заведение на Мулен, издигнато по подобие на парижкия „Максим“, което придобива огромна слава през 1899 г. благодарение на водевила на Жорж Фейдо. Стилът му ар нуво, изрязаните му по шаблон дървени облицовки, обточващи огледала с шлифован ръб, му придават псевдопарижки шик, към който двете госпожици демонстрират особена чувствителност. Друг път те прекарват часове наред в неделния следобед в „Ла Тантасион“, чаен салон в старата част на града. Дали тук, или там, те се държат изключително коректно, като бивши ученички в религиозно училище, каквито никога не забравят, че са, поне за момента…

Мулен е гарнизонен град с множество полкове, като например 10-и конен стрелкови полк. А офицерите и подофицерите от този полк често пъти принадлежат към аристокрацията или богатата буржоазия. Мнозина от тях са забелязали красотата на Габриел, възхитителната й коса с гарванов цвят, сплетена на плитка около главата й, пламенния й и срамежлив поглед, който става по-тъмен или по-светъл в зависимост от емоцията. У нея няма нищо общо с момичетата от гарнизонните градове, които се специализират в посещения на военните… Така Габриел и Адриен много бързо се превръщат в любимки на тези младежи, които виждат в тях по-достойна компания за тях… поне за времето на пребиваването им в Мулен. Защото, освен че не принадлежат към тяхната среда, те са само едни обикновени шивачки и тяхната изисканост, както и неоспоримият им чар, не са в състояние да заличат скромното им социално положение.

Няколко седмици по-късно ги виждат в компанията на напети офицери в яркочервени панталони, в ботуши и сини куртки с ширити да пият по чашка в „Ротондата“, едно от двете кабарета в малкия град другото такова заведения е „Бодар“ (кръстено на своя собственик). Това е кръгло здание, построено по време на царуването на Наполеон III, нещо като бомбе, боядисано в зелено и с остъклена будка отгоре. Около него има невзрачна градинка, засадена с няколко болнави храста. Във вътрешността има сцена, на която се изявяват „артистите“, а под рампата е разположен оркестърът: едно пиано и една-две цигулки. Публиката се е облакътила на кръгли мраморни масички, отрупани с чинийки и бирени чаши или с лимонадени чаши за дамите. Паркетът е покрит с един слой стърготини, каквато е практиката в повечето кафенета. Тук-там върху чугунените си стойки стърчат неизменните кошчета за парцали, в които келнерите бъркат, за да избършат немарливо масите на новите клиенти… Тези клиенти са „господа офицерите“ („Бодар“ е отреден за обикновените войници, бидейки определен като „кафе-шантан“ от техните началници…).

Това съвсем не означава, че певците, които се изявяват в „Ротондата“, са сред великите европейски гласове. Те са само позастарели провинциални знаменитости, злобно освиркани от столичната публика „артисти“, но и неколцина нови, чиято ужасна липса на всякакъв талант обаче младите не прощават.

Снимка от онова време показва Габриел със срамежлив и сияещ поглед редом до млад офицер от кавалерията, вероятно един от онези, които я канели в „Ротондата“. Явно девойката не е в състояние да усети баналността на тези представления и посредствеността на изпълнителите. Та нали до този момент е живяла встрани от света?

Въпреки невежеството си, това, което вижда, е достатъчно, за да разбере, че непременно трябва да се откъсне от положението, чийто заложник е тя… Не може да си се представи осъдена да шие доживотно. И тъй като обичта й към Адриен е много силна, тя държи да сподели непременно с нея вижданията си.

Но трябва да намери някакъв начин да направи желаната промяна. Тогава Габриел си спомня, че винаги е обожавала пеенето. В Обазин е била в ученическия хор, който пеел в параклиса; в пансиона „Нотр Дам“ тя пеела в хора, а сега, когато е напуснала тази институция, ще се случи игуменката да се обърне към нейните услуги, за да замести някоя пресипнала хористка…

Тогава й идва на ум една идея: … защо да не опита късмета си в „Ротондата“? Кой знае? Може да стане една Ивет Гилбер и най-сетне би се измъкнала от това посредствено съществувание, към което като че ли всичко я тласка. Тя запознава с идеята си своите „галантони“ — както наричат по онова време кавалерите. „Каква добра идея!“ — възкликват те. Перспективата да аплодират Габриел на сцената на тяхното кабаре веднага ги завладява. Те толкова набързо са се наситили на всички развлечения из Мулен, че посрещат с ентусиазъм и най-малкото ново предложение.

Всъщност тези насърчения стряскат бедната Габриел. Тя е подхвърлила малко лекомислено тази идея, без дори да си помисли, че може да се материализира. И ето че ще я реализира, когато, дългогодишна отшелничка, тя е толкова неподготвена да излезе пред публика. За кратко се надява директорът на „Ротондата“ Шабасиер да откаже да я ангажира. Но напразно. Тъй като му е известна популярността на Габриел сред офицерите, той много добре съзнава, че не рискува особено, наемайки я не като професионална певица с изписано с големи букви име върху афиша, а като обикновена фигурантка. Отдавна, още от времето на бел епок, в кабаретата има обичай в дъното на сцената да настаняват половин дузина млади жени, които да се правят, че си говорят, дори да бродират или да плетат, докато звездата концертира. По време на антрактите идва ред на фигурантките. Тези често пъти презирани второразредни певици трябва да запълнят тишината, като една след друга изпълнят своите куплети, докато се върнат истинските изпълнители. Тъй като фигурантките не са смятани за достойни за хонорари и договори, една от тях минава между масите, за да събере пари… Въпреки гордостта си, Габриел е принудена да се подчини на тази практика. Трябва да е доста силно желанието й да се измъкне от затрудненото си финансово положение! Скоро тя увлича в тази авантюра и Адриен. Дали не възнамерява да поделя всичко с нея? Адриен се предава: невъзможно е да се съпротивлява на една толкова твърда решителност… По-късно тази страхотна воля ще накара не един да й се подчини…

Според преданието Габриел веднага постигнала истински триумф в „Ротондата“. Вярно е, че няма никакъв глас, но както е предугадил Шабасиер, тя има вече собствена предана публика, която я смята за свой талисман. А публиката е многобройна: на практика целият офицерски кавалерийски корпус от гарнизона в града. Така че много често, макар да е обикновена фигурантка, тя получава повече аплодисменти от истинските певици, което безспорно предизвиква у тях доста прояви на завист, които тя е прекалено горда, за да признае, че я нараняват. Пъхат под вратата на гримьорната й обидни или злъчни бележки. По неин адрес се носят клюки. Включително относно нравите й… Тъй като тя и леля й са неразделни, можем да си представим на какво злословие стават обект… Тъй като Габриел се проявява като свенлива и заключва вратата на гримьорната си всеки път, когато се преоблича, те набързо я обвиняват в лицемерие, като дори не изключват, че зад тази заключена врата се прикрива безсрамно разпътство…

Заяждат се и с физиката на девойката. В периода на цветущата плът нейната фина фигура е определяна като мършава. Приписват й битие на „гуляйджийка“. Предричат й съдбата на „Дамата с камелиите“. Дори й лепват прякор, зает от международната действителност: „Гладът в Индия“, алюзия за фотографиите на измършавели тела, поместени в тогавашните вестници, които поразяват въображението в най-висока степен.

Всъщност, без да знае, Габриел създава изпреварващо във времето един стил, който ще господства по-късно и който тя ще наложи на целия свят.

Какво пее тя в „Ротондата“? Репертоарът й не е твърде богат: само три-четири песни, сред които „Ко Ко Ри Ко“, предизвикала огромен успех в „Ла Скала“, най-шикозното от парижките кабарета. Габриел трябва да имитира песента на петела, което прави несравнимо добре благодарение на слабия си глас, който понякога леко потреперва. Но публиката й, съставена предимно от фанатични поклонници, й прощава това и я поощрява колкото се може повече: в края на краищата не се намират в Операта, а и тя е толкова прелестна с хубавата си, едновременно срамежлива и дръзка усмивка!

Ако е избрала тази песен, то донякъде е така, защото е създадена от Полер, чиято физика доста прилича на нейната. Последната е нейният идеал и жив пример за това, че човек може да успее, без да отговаря на каноните на красотата, характерни за неговото време.

Още не затихнали аплодисментите, и тя започва песента, която й носи най-голям успех. В „Кой видя Коко на Трокадеро?“ се разказва за премеждието на една млада жена, загубила кучето си на един площад. Тази песен отдавна се е доказала. Изборът й от страна на Габриел се оказва изключително разумен… Тя е истински триумф… Според клиентите изпълнителката притежава особен чар, нещо невиждано до този момент, което пленява веднага… Викат я на бис. Изпълнява я, след като отправя плаха усмивка към почитателите си.

Явно тя нееднократно ще повтаря тези два успеха. Впрочем звучността на думите „Коко“ от двете песни съвсем естествено кара нейните почитатели, когато я изкарват на бис, да скандират шумно тези две срички, докато тя не склони да пее. Така, пряко волята си, Габриел ще стане Коко за цял живот и дори след това. Честно да си кажем, тя въобще не харесва този прякор. Но наистина е принудена да се примири.

От своя страна, Адриен остава в сянката на племенницата си. Макар също да е красива, нейната по-често срещана красота не е толкова съблазнителна и толкова необикновена, а гласът й не е толкова приятен. Другарките й пращат именно нея да събира парите по масите. Тя го прави с усмивка и без никаква сянка на горчивина…

Трябва ли да казваме, че репутацията на Коко — тъй като вече можем да я наричаме така — много скоро прекрачва границите на „Ротондата“ и стените на казармите? Тя скоро достига до ушите на Грамиейрови, работодателите на двете шивачки. Възмутени са… би ли могла една толкова сериозна фирма като „Сент-Мари“ да приема под покрива си две певици от кабаре? Какво ще си помислят госпожа Дьо Бурбон-Бюсе, графиня Дьо Шабан или баронеса Дьо Нексон? Помислили ли са за това двете малки нещастнички?

И ето че чисто и просто ги уволняват…

За други това би означавало катастрофа. За Габриел трудностите са възможност да приключи с един етап, за да продължи напред. Видно е, че не би желала да остане обикновена шивачка през целия си живот. Тази случка ще я принуди да търси начини да промени положението си.

Дотогава, трябва да се яде. За щастие, следващите седмици й доказват, че частните й клиенти й остават верни. Нещо повече, те довеждат при нея своите приятелки, доволни да открият в лицето на двете млади жени забележителни шивачки, чиито цени са доста умерени. Впрочем те ценят това, че търговията се извършва в най-голяма дискретност: една празна улица, една анонимна врата в края на лъсната стълба, една мансарда с изглед към двора…

Скоро доходите, които Габриел и Адриен получават от дейността си, им позволяват да заживеят почти както дотогава. Те са добили, или по-скоро спечелили една независимост, за която са жадували отдавна. Дължат я на волята си и на труда си. Такъв е първият урок, който им дава животът и който Габриел няма да забрави до последния си миг…

Безсмислено е да казваме, че в крайна сметка леля Костие от Варен научава какво става в Мулен. Отначало озадачена и недоверчива, тя изпада в силен гняв, кълнейки се да затвори вратата си за двете скандалджийки. Стига дотам, че да заговори за „изправителен дом“! Но времето ще свърши своето… бащините родители, Адриен и Анжелина, се заемат да оправят нещата. Впрочем не са ли пълнолетни вече двете девойки и напълно свободни да изберат начина си на живот, който им харесва?

Изправен пред успеха, постигнат от Коко в „Ротондата“, директорът Шабасиер й предлага годишен ангажимент, който тя бърза да приеме. Адриен, която не се ползва със същото благоволение, не изпитва и ни най-малка завист. Тя знае, че не е толкова талантлива и че нейната племенница притежава особен чар, една много силна индивидуалност, от която тя самата е лишена. Обича я и й се възхищава! Според нея е съвсем заслужено достойнствата й да бъдат възнаградени.

След няколкомесечна еуфория, когато Габриел се чувства на прага на голямата кариера, тя започва да се отегчава. Границите на успеха й се открояват с отчайваща яснота. Разбира се, тя е известна в Мулен, вероятно прекалено, дори… но в края на краищата с какъв имидж? А между другото да си известен в Мулен…

Тогава тя опитва късмета си във Виши, който в годините на бел епок и по време на успешния сезон представлява филиал на Париж и понякога етап по пътя към столицата. „Царицата на курортите с минерални извори“, както го наричат тогава, привлича космополитна и богата клиентела. Човек би помислил, че е край морето, а не на бреговете на Алие, както отбелязва един хроникьор на „Фигаро“. Тази публика изглежда зажадняла за удоволствия, вечерно време, след задължителното лечение и чакането по опашките на извора, където раздавачките на вода в бели престилки и шапчици пълнят градуираните чаши, които им подават хепатитно болните. Черният им дроб не ги възпрепятства никога да отидат, за да аплодират комедиите, оперетите, спектаклите на мюзикхола и ревютата… в този град, където няма по-малко от четири вариететни театри, като „Алказар“ или „Елизе-Палас“, чиято екстравагантна фасада, освен че е в стил ар нуво, контрастира приятно с изцяло класическия стил на заобикалящите ги буржоазни сгради.

Би било невероятно Габриел да не получи ангажимент като вариететна или оперетна певица. Естествено, тя ще вземе със себе си и Адриен. Когато през зимата на 1905 г. тя съобщава на почитателите си решението си да напусне „Ротондата“ и Мулен, настъпва униние. За тези младежи малката Коко е солта на нощния Мулен, едно странно и красиво лице, което не се забравя, глътка поезия, която ги докосва при всяка нейна поява… Колко тъжни ще станат вечерите им!

— Ще дойдете да ме гледате във Виши! — отвръща тя.

На практика делят ги само шейсет километра. Те обещават… и ще спазят обещанието си.

Габриел и Адриен се настаняват в скромна стая в стария град, в близост до църквата „Сен Блез“. Веднага след пристигането си те изваждат от куфарите си роклите, които са си ушили и направените от тях шапки, след което излизат да обиколят местата, които са обект на амбицията им: първоначално ги виждат из алеите на парка покрай Алие, с неговите английски градини и претрупаните със скулптурни елементи вили, обитавани от Наполеон III и неговите приближени. След това се отправят към Парка с изворите, потънал в сянката на платаните, буковете и огромните кестени. Обхождат покритите галерии, чийто покрив се придържа от чугунени колони. Гордост на кметството, те са пристигнали тук направо след демонтирането им от Световното изложение през 1900 г., за чийто блясък напомнят. Да могат да се разходят — и да се покажат — в дъждовните дни, без да повредят големите, модерни по онова време шапки, „на разстояние от един километър“, както уточняват пътеводителите на Виши, кой друг град би могъл да предложи подобно удобство?

Същевременно първоначалният ентусиазъм доста бързо се изпарява. Тъй като сезонът вече е започнал и договорите на изпълнителите са надлежно подписани, двете девойки могат да разчитат единствено на малко вероятни замествания. Навсякъде, където се представят, импресарии, режисьори или директори се оказват неотстъпчиви, отказвайки брутално техните предложения и подмятайки лицемерно: „Ще ви пишем!“.

Що се отнася до Габриел, не харесват нейната така наречена финост. Неприкрито й казват, че е тънка като върлина, че й се броят ребрата…

— Хранете се, госпожице! — казват й съчувствено.

Освен това тя не танцува добре, скована е и гласецът й е тънък… няма да спечели и стотинка!

Тогава, без да губи кураж, тя решава да взема уроци по танци и пеене. Спестяванията й се стопяват… Но всичките й усилия остават напразни. Въпреки съветите на разсъдливата Адриен, тя упорства. Що се отнася до последната, твърде красива, висока и стройна, видът й на принцеса е смятан за много по-изискан за публиката, с която ще си има работа. Тя бързо е разбрала, че е безсмислено да се упорства и, силно разочарована, се завръща в Мулен въпреки молбите на Коко…

Една снимка от онова време показва добре една от страните в личността на Габриел в този период от живота й… Виждаме я със сестра й Антония, облегната на терасата на „Ла Кремери“, едно от шикозните тогавашни кафенета в Парка с изворите, седнала кротко пред чашата си, с много мек, срамежлив и изпълнен с меланхолия поглед… Тук се вижда вече не амбициозната Коко, а една замечтана млада жена, не особено сигурна какво ще й отреди бъдещето…

Сред почитателите на Габриел, които идват да я видят във Виши, има един, който за разлика от останалите не я подтиква да се надява на ангажимент, да се хване за тази идея. Казва се Етиен Балзан…

Етиен Балзан не притежава нито осанката, нито елегантността на красивите офицери кавалеристи от 10-и стрелкови полк. И няма титла както повечето от своите другари. Нещо повече, той е обикновен подофицер от пехотата… Среден на ръст, кестеняв, с кръгло, доста грубовато лице, украсено от малък мустак, който въпреки това не го прави по-малко обикновен… Но притежава доста приятели сред офицерите. Добър момък, голям любител на пиенето и яденето, прям и щедър, той обожава живота, от който черпи с пълни шепи. Луд е по състезателните коне и мечтата му е да ги пусне да се състезават от негово име по най-известните хиподруми в парижка област.

Етиен Балзан произлиза от много богата фамилия от Шатору, собственици на тъкачница, наела 1500 работници и произвеждаща предимно за френската армия. По време на юношеството си върши безобразия и е твърдо решен да продължи в тази обичайна посока, още повече че наскоро е наследил родителите си. Зачислен в 90-и пехотен полк на гарнизон в Шатору, но тъй като се опасява, че там няма да действа спокойно, той успява да се премести в Мулен, измисляйки находчив претекст: оказва се, че в този град съществува военна секция за изучаване на източни езици. Така че, ако един хубав ден родината се нуждае от експерти в тази област… в този ден Етиен ще може да отвърне „Тук!“. Всъщност обучението в индуски диалект, на което той твърди, че се е отдал, съществува само на хартия и не успяват да открият някой, който да го знае. Разбира се, младежът нарочно е избрал такъв рядък диалект, почти сигурен, че никой във Франция не го знае. Тази находчива маневра, би трябвало да кажем този фарс, му спечелва незабавна популярност сред неговите приятели…

Въпреки съветите на Етиен и грубия отказ, който среща, Габриел упорства в желанието си да продължи своята кариера на певица. Но какъв вид певица? Тъй като „длъжностите“ на изпълнителите по онова време са строго определени в тази област (както са и в театъра). Има изпълнителки на сантиментални романси. Нейният преподавател — виждаме, че тя не се бои да харчи пари — я съветва да се представи като „гомьоз“. Същата, облечена обичайно със силно разкроена рокля с пайети, също пее, но може би това не е основното й занятие. Едновременно с това тя трябва да танцува, да се кълчи и да се върти. При тези условия публиката вероятно няма да забележи, че тя почти няма глас. Тогава Габриел наема или купува скъпи тоалети. Но прослушванията, на които минава, включително в „Алказар“, не са убедителни: нейната „хилавост“ смразява и най-благосклонните въпреки странния чар, който се излъчва от нея.

— А Полер? — възразява тя.

— Да, но Полер имаше глас!

Габриел не се предава.

Виши. Октомври 1906 г. Доста от лекуващите се са напуснали курорта. Някои от пансионите са затворили, а големите кестени в парка са придобили ръждив, донякъде меланхоличен цвят. При Гранд Грий, един от най-посещаваните извори, сред рояка раздаващи вода се забелязва дребният силует на Коко. Тя пълни с усмивка стъклените чашки на клиентите, които уточняват предписаната доза: 40, 25, 30 грама… Забелязали са срамежливата й и оригинална усмивка и естествената елегантност, с която носи зачислената й бяла престилка — облекло, за което не бихме могли да кажем, че разкрасява всички, които го носят, както свидетелстват яките и червендалести селянки, другарки на Габриел.

Такъв занаят е принудена да практикува Коко, след като е изчерпала малката сума, спестена от нея с много усилия предвид пребиваването й във Виши.

В края на сезона, когато затварят павилионите на изворите, разочарована, но без да е загубила напълно надежда да стане певица, тя е принудена да се завърне в Мулен.

Междувременно Адриен е напуснала този град. Сега тя живее близо до Совини, на дванайсетина километра от Мулен, при някоя си Мод Мазюел. Странна личност е тази Мод: едра, придвижваща се величаво и тромаво, подобно на навлизащ в пристанище многотонажен съд, поради липса на дух широкото й лице отразява нещо като невъзмутимо достойнство, подчертано от начина й на обличане с широки рединготи. Тя обича да си слага дръзки шапки по мускетарски. Със скромно потекло и не особено облагодетелствана от природата, въпреки това тя е успяла да намери някакъв не особено заможен покровител, но издръжлив на всякакви изпитания. Откъдето идва тази вила, в която тя едновременно живее и приема гости, офицерите от Мулен, младежите от сой, дребните благородници в съседство и съблазнителни млади жени, които невинаги принадлежат към най-добрите среди… Но именно те осигуряват успеха на следобедните закуски, които тя организира в големия салон на своето жилище или в съседния малък, опасан със стени парк. И ако чаровната Адриен живее у Мод, то е, защото тя е най-доброто украшение на тези срещи, които тя умее да изпипа. Провинциална сватовница, придружителка и наставница на млади момичета, изповедница, Мод е всичко това наведнъж или поотделно. Представяме си я не особено скрупульозна. Притежаваща непоклатим цинизъм, тя го прикрива умело с привидността си на жена, която може да покаже снизходителност към чуждите слабости. Не забравяйки никога интереса си, тя умее да припомни на хората, които е сближила, решителната роля, която е изиграла за щастието им, и компенсацията, която има право да очаква.

От своя страна, завърналата се в Мулен Габриел преоткрива своите клиенти и живее скромно от шивашката си работа. Приема често и поканите на Мод, което й позволява да вижда отново скъпата й Адриен. Дали храни надежда, подобно на младите жени, които среща там, да се установи и да се задоми, след като не може да започне кариера на певица? Изглежда, че не се решава на това. Едва двайсет и четири годишна е и не е от тези, които лесно се отказват. Естествено, тя продължава да посещава младите офицери, които са я посрещнали радушно. Често пъти може да бъде видяна следобед, точно в пет часа, да яде сладкиши и да пие чай или какао с малката си групичка от почитатели в „Делис“, отворената наскоро чайна в центъра на града. Сред заобикалящите я са Етиен Балзан, чието пребиваване в Мулен все още не е приключило. Въпреки настояването на Коко, Етиен отказва да я придружи на закуските у Мод. Смятайки тази жена за лишена както от ум, така и от чар, той я оприличава на голяма пуйка, съвсем готова за вечерята на Бъдни вечер. За всеобща радост имитира перфектно походката й и нейните гротескни превземки… Накрая, той намира, че у Мод цари една напълно скучна атмосфера, изцяло в съзвучие с надутия стил на господарката на дома.

— Там ще умреш от скука! — твърди той.

Всичко това съвсем не обезкуражава Коко, която държи да срещне там своята Адриен и смята, че Етиен преувеличава… Впрочем Мод често пъти води малката си групичка от гости на хиподрума в Мулен или на този във Виши, където тя може да срещне Етиен, който е почти маниак на тема коне…

Има доста фотографии от онова време, на които са изобразени Мод, Адриен и Габриел на конните състезания. Импозантна, с величественото си жабо, както изискват почти официалните функции, които си приписва, Мод е застанала авторитетно между двете млади жени, над които се извисява с целия си ръст и които превъзхожда още по-видимо на ширина. Ролята й на опекун като че ли се налага още повече заради широтата на собствената й персона… Чаровните й протежета имат видимо по-деликатна красота. И двете са със собственоръчно изработени костюми и украшения. Но изборът им на дрехи издава видимо различната им природа. Докато Адриен се облича съвсем съобразно тогавашната мода и носи широко дантелено жабо, от своя страна Габриел носи вече онази бяла яка, която по-късно ще стане типична за стила на улица „Камбон“ и с откровената си простота контрастира с вкуса на бел епок. Също така няма никакво съответствие между смело килнатата настрана широкопола бяла шапка на Коко и претрупаната с украса шапка, с която се докарва Адриен.

От прекалено присъствие по надбягванията Габриел, която първоначално проявява слаб интерес към конния спорт, в крайна сметка започва да нюансира мнението си под въздействието на Етиен, като накрая променя напълно виждането си. Дотогава конете са били за нея само средство за придвижване, което тя не е ценяла особено. Спомняме си, че баща й я отвежда с коня си в Обазин. Сега, точно обратно, тя харесва у конете царствената елегантност на тяхната походка, начина на изхвърляне напред на краката им при галопиране, гордата им стойка, финеса на глезените им, нежната тъга в погледа им. Вярно е, че тези чистокръвни коне нямат нищо общо с першероните за оран, които уморени и подбити се прибирали вечерно време в оборите в Курпиер, или с нещастното животно, което по всяко време, често пъти шибано безмилостно, теглело бащината талига.

Ето защо тя не смята за толкова смешен онзи маркиз дьо Б., чиято любопитна история й е разказвал Етиен. Този мъж, когото в крайна сметка семейството му интернирало, бил искрено влюбен в кобилата си и й шепнел на ухото безброй любовни думи.

От този момент нататък Коко вече се възхищава на великолепните малки жокеи с бели панталони и с копринени каскети, които възсядат седлата. Освен това има встъпителен ритуал, който драматизира и опоетизира спектакъла: камбаната, меренето, съдбовната бариера за 55-те кила, флагчето на стартовия съдия, след това жокеите, залегнали върху конете си, странни, почти нереални двойки заради скоростта… напрежението, което се покачва сред публиката… за Коко това е един истински празник, който я откъсва от посредственото й битие.

Има само една сянка в тази картина: не е възможно да отиде на претеглянето, на което присъстват собствениците, съпругите им и техните приятели. Пречи й нейното социално положение. И дума да не става семейството на някой от тези господа да види потомъка си в компанията на някоя от тези девойки, за които не трябва да се женят, но които, както се твърди, правят всичко възможно да се докопат до сватба със сина на богата или титулувана фамилия, ако не и двете. Страшилища за майките, дори битието им да е напълно безупречно, те много бързо биват квалифицирани като непостоянни, уличници, леки момичета, проститутки… Богатството и изразността на епитетите, които им отреждат, са съразмерни с ужаса, който всява възможността за подобен неравен брак.

Въпреки всичко младите аристократи не се колебаят да си поиграят с огъня. Предупрежденията на семействата им само разгарят желанието им и ги тласкат неустоимо да опитат от забранения плод. Така Адриен е обсаждана едновременно от екстравагантния граф Дьо Бейнак, неговия приятел маркиз Дьо Жамилак и от един от техните млади протежета. Тя няма да се омъжи за никого от тези господа, но години по-късно ще стане законна съпруга на барон Дьо Нексон, в когото е влюбена още от 1908 г.

Не такава ще бъде съдбата на Габриел, която, както е известно, ще остане неомъжена за цял живот. При това не й липсват възможности. С нейната необяснима същност, издаваща зле прикрита пламенност, тя е донякъде „необикновена“… Странна е и заради остроумието и хапливостта, които извират съвсем непредвидимо и които хората не са свикнали да виждат у останалите жени. Докато при последните това вдъхва увереност, обратно, при Габриел то е в състояние да всее объркване, дори смут…

Етиен Балзан цени именно тази необикновеност на личността на Габриел. Впрочем той го демонстрира по време на престоя й във Виши: макар да се противопоставя на нейните планове, той й прави редица малки услуги…

Но много скоро Балзан ще напусне Мулен: завършва срокът на службата му. Две-три години по-рано умира баща му, после майка му. Ето че с братята си Робер и Жак става наследник на огромно богатство, в това число фабриките в Шатору. Кой ще ги ръководи? Тъй като Робер държи най-вече да участва в управлението им, Етиен няма да е принуден да се намесва в това, което нарича „ангария“. Жак също се радва на това положение на нещата. По подобие на Етиен той е истински спортсмен: влюбен във въздухоплаването, той поставя през 1900 г. рекорд, прекарвайки в коша на своя балон „Сен Луи“ трийсет и пет часа. През същата година той участва в надпреварата Париж — Санкт Петербург. Подобно на мнозина синове на състоятелни родители, той проявява жив интерес към зараждащата се авиация: става известен пилот. Накрая можем да кажем без преувеличение, че на него се дължи победата при Марна. Именно той, няколко години по-късно, през септември 1914 г., патрулирайки сам на своя „Моран“ северно от Париж, става свидетел на необмислената маневра на армията на Фон Клук: вместо да се насочи право към Париж, от който е само на 17 километра, тя се отправя на изток и по този начин открива фланга си за евентуална френска контраатака. Едва стъпил на земята, Жак Балзан се втурва право при военния комендант на столицата, Галиени, когото познава лично, и го уведомява за положението. Останалото е известно, червените таксита, неочакваната победа, Париж и Франция са спасени…

Но нека се върнем към Етиен, решен да живее според собствените си разбирания. Той изцяло се отдава на страстта си към конете. Посещава вече в Оаз тренировъчния терен на Лакроа-Сент-Уен, в западните покрайнини на Компиенската гора, който има преимуществото да бъде в близост до Шантийи, известен в целия свят с надбягванията си и отглеждането на чистокръвни едногодишни жребци. През 1904 г. той научава, че недалеч от Компиен вдовицата на един треньор предлага за продан хубаво имение, наречено Роальо. То разполага с много хектари ливади и гори — всичко необходимо за конете му. Купува го незабавно. Първоначално това бил манастир, основан през 1303 г., където идвал да се моли Филип Хубави — откъдето идва и името му. По-късно, през XVII в. там, се настанили монасите бенедиктинци от ордена „Сен-Жан дю Боа“, прогонени по време на Революцията.

Най-старата част на манастира през 1907 г. представлява великолепното преддверие с романски свод, затворено от масивна дъбова врата и оградено от сгради, обрасли с дива лоза. Отзад се разкрива огромният, засаден с вековни дървета парк, в дъното, на който се намира главното манастирско здание. Преустроено през XVII в., то е увенчано с покрив а ла Мансар, а покривната чупка от плочи му придава особена елегантност. Много високи прозорци с малки стъкла в стил Луи XIII осветляват многобройните стаи, запазили всичките си дървени ламперии. Роальо не е в особено добро състояние, когато го придобива Етиен, но решен да остане там до края на живота си, той не скъпи средства. Десетки занаятчии и работници се захващат да реставрират имението и да му придадат комфорт, който ужасно липсва. Инсталират множество и луксозни бани по време, когато хигиената не е основна грижа дори сред висшите слоеве на обществото, ако повярваме на известната фраза на графиня Дьо Панж: „Те никога не се миеха“[1].

Разбира се, Етиен не забравя най-същественото за него: разширяването на конюшните, увеличението на броя на боксовете. Всъщност той възнамерява да отгледа няколко десетки коне и дори да основе конезавод. Избира грижливо и наема най-добрите коняри, най-опитните помощници в конюшнята.

Сега вече може да храни всякакви надежди: може да участва в ливърпулския Гранд Нешънъл или в надбягването в По.

Един ден във Виши Етиен кани Коко на една тренировка. Нека я оставим да разкаже сама за получените там впечатления:

Уговорихме се да се видим на следващия ден. Отвъд мостчето над Алие се спуснах сред ливадите и се озовах пред боксовете. Вдишвах хубавата миризма на течаща вода. Чуваше се бученето на яза. Прясно окосената ивица се простираше успоредно на реката; пясък, бели бариери и в дъното върховете на провинция Бурбоне. Слънцето позлатяваше брега на Ганна. Жокеите и помощниците от конюшнята се движеха един зад друг ходом, опрели колене о брадичките си.

— Какъв хубав живот — въздъхнах аз.

— Аз водя такъв живот целогодишно — отвръща Етиен. — Би могъл да бъде и Ваш.

Габриел се прави, че не чува, но мисълта да приключи окончателно с посредственото си съществувание, което е принудена да води, малко по малко си проправя път… Разбира се, тя не е влюбена в Етиен. Той по нищо не прилича на героите от популярните подлистници, които са се запечатали в младежкото й съзнание, на тези неудържими прелъстители, чиито оцветени портрети украсяват обложката на романите по четири су, които тя упорито продължава да чете. Но това съвсем не означава, че той е обикновен. Веселяк, винаги в добро настроение, обожаван от приятелите си, той е и великолепен другар. Също като нея, той е самобитна личност… Тогава, защо не?

Един ден тя се хвърля в дълбокото.

— Нямаш ли нужда от ученичка? — подхвърля му тя направо и сякаш вече съжалява за смелите си думи.

Но тази спонтанност не само не шокира Етиен, но го очарова. Той избухва в смях… Ще я превърне в истинска ездачка… Уверен е в таланта й. Тези неща се виждат от пръв поглед!

Перспективата да заживее в Роальо с една толкова красива, толкова забавна, толкова необикновена приятелка като Коко, да я въведе сред интимния си кръг от приятели веднага го завладява. Тя ще допринесе за одухотворяването на донякъде суровия живот, който той води там, ще взема участие в шегите, които обича да устройва. И тъй като тя харесва конете, няма да внесе никакъв дисонанс сред тесния кръг, който е събрал около себе си в името на една и съща страст.

[1] Comment j̀ai vu 1900, Éditions Grasset — Б.а. ↑

Четвърта глава
Роальо, или крака на стремената

Една вечер на 1907 г. на Компиенската гара. „Малката Коко“, както я нарича Етиен, слиза от своя вагон в трета класа. Има съвсем малко багаж. Гардеробът й е ограничен до един тайор от ламска вълна за лятото, един друг от шевиот за зимата и от така наричаната от нея „козя кожа“. Домакинът й е дошъл да я посрещне и я отвежда в Роальо със своята двуколка.

Когато се озовава пред импозантното преддверие на абатството, тя е удивена… Какъв контраст със съборетините, които са я приютявали от най-ранното й детство! Открива входа на главната постройка, с голямата й стълба, красивия му парапет от XVII в. от ковано желязо и портрета на първата игуменка на Роальо, госпожа Дьо Лобепин.

— Тя се казва Габриел, точно като теб — отбелязва Етиен, смеейки се. Въпреки това не й дава най-хубавата стая, тази на игуменката. Но все пак стаята й е великолепна, елегантно декорирана и мебелирана. Сребърните свещници, старите картини… всичко това впечатлява силно младата жена. А какво да кажем за изумлението й, когато Етиен отваря вратата на отредената за нея прекрасна баня; за нея, за която наличието на един леген и на голяма кана вече е равносилно на лукс?

Без в случая да навлизаме в интимни тайни, можем да се запитаме за истинското естество на връзките между Габриел и нейния домакин. Както видяхме, тя го смята за прекрасен другар, а по-късно ще се изразява в същия дух, уточнявайки, че никога не го е „обичала“. От своя страна, десетки години по-късно Етиен никога няма да говори за нея като за своя любовница. Можем да сметнем, че тя не е била такава до момента на настаняването й в Роальо. Но впоследствие, в свободомислещата среда, в която тя живее, малко е вероятно отношенията им да са останали платонични, макар да не са били придружени от истински любовни чувства. Връзката им се е зародила по твърде обикновен начин и без излишни усложнения. Та нали са се намирали сред спортисти? Впрочем, весел и богат ерген, Етиен колекционирал любовници и не придавал на тези авантюри значението, което заслужавали. Но в лицето на Габриел той открил една красива млада жена с необикновена индивидуалност, забавна с пикантните си разсъждения, но най-вече заинтригувана от ездата, което според него е доста съществена добродетел.

Впрочем той не иска от Коко да се държи като господарка на къщата. Според него това би било да й придаде прекалена значимост в собствения му живот. Самата девойка съвсем не смята да се нагърбва с тези досадни задължения. Години по-късно Етиен ще признае, че е бил изненадан от държанието й в началото на нейното пребиваване там. По онова време тя остава в леглото до късно следобед. На нощното й шкафче има големи чаши мляко с кафе. По леглото й се търкалят евтини романи. Подобна леност той не е виждал до този момент от живота си. За нея несъмнено така изглежда дворцовият живот: вече няма никакви графици, никакво финансово затруднение, никаква несигурност. Достатъчно се е опъвала досега. Вече цялата й същност ще си отдъхне…

Все пак, едва надигнала се и един звънец я приканва в столовата, където намира приятелите на Балзан, които са се установили в Роальо или пребивават за кратко там. Това са все хора, свързани с конете, придружавани през повечето време от любовниците си. Така например барон Дьо Фоа и неговата грижливо крита от семейството му „приятелка“ — красивата Сюзан Орланди, треньорът Морис Кайо с приятелката си госпожица Форшмер, граф Леон дьо Лаборд.

Но има и посетителки. Така например през преддверието преминава с известна помпозност великолепната лакирана карета на Емилиен д’Алансон, една от „трите велики“, както наричат по онова време най-известните кокотки, като другите две са Лиан дьо Пужи и красивата Отеро. Родената преди трийсет и седем години Емилиен дебютира по-рано на сцената, представяйки в Сирк д’Ивер номер с опитомени зайци — бели зайци с розови очи, украсени с якичка от разтегателна хартия. Тя е вече доста нахакана и един критик я упреква дори, че й „липсва неопитност“.

Един ден тя получава в гримьорната си букет с орхидеи, от който пада визитна картичка: херцог Жак д’Юзес. Това е началото на една скандална връзка… Лудо влюбен в Емилиен, дъщеря на портиер от улица „Мартир“, наследникът на една от най-известните благороднически фамилии на Франция се разорява заради нея[1], така че неговата майка, херцогинята, се оказва принудена да го заточи в Конго, далеч от опасната куртизанка. За съжаление историята има тъжен край, тъй като младият херцог прихваща в Африка лоша треска, която се оказва фатална.

Но с това не свършват пораженията, които причинява красивата Емилиен: докато изпълнява във „Фоли Бержер“ ролята на малък паж, който свири на китара, тя прелъстява белгийския крал Леополд, който я следва в Париж в една малка гарсониера на улица „Артоа“, докато цивилни агенти крачат напред-назад по отсрещния тротоар…

Самият Етиен Балзан преживява кратка авантюра с Емилиен. Но, противно на своите предшественици — и на своите следовници — той успява да се отскубне от нейните нокти преди още да е имала удоволствието да глътне или поне да начене богатството му. Този подвиг му спечелва възхищението не само на неговите другари, но и уважението на самата заинтересована, дори нещо повече, нейната искрена дружба. Поради което тя посещава често Етиен и не изпитва никаква ревност към Габриел, чийто оригинален ум и осанка цени високо.

Що се отнася до Коко, дали тя не е държанка? На практика, да. Но в духа на времето, това не е толкова сигурно, тъй като Етиен не я третира като такава: и дума да не става той да се разорява, за да се опитва да я превърне в най-елегантната от своите съвременнички. Бижута? Не й подарява нищо… Коко въобще не се засяга. Точно обратното! Тя отказва целия този лукс, който според нея би я декласирал. Затова изпитва голяма благодарност към Етиен, който не се отнася към нея като към смешно натруфените кокотки, които титулуваните им собственици разкарват с пищните си впрягове по „Авеню дю Боа“[2]. Тя е прекалено горда, за да приеме това, което според нея е най-страшното унижение.

Макар да не споделя силната страст на Етиен и приятелите му към ездата, Габриел ни най-малко не мрази този спорт. И тъй като целият живот на малката компания в Роальо е посветен на него, тя иска на всяка цена да стане превъзходна ездачка. Не е ли това един от най-приятните начини да прекара живота си? Освен това, след като години наред е смятала, че волята и трудът са основните добродетели, от които трябва да се ръководи битието й, ето че трябва да се справи с ново предизвикателство. Не от морални съображения, а защото това е единственият ефикасен начин „да успее“, който нейната гордост би толерирала. Да не дължи нищо на когото и да било, да не зависи от когото и да било, такова ще бъде нейното кредо до края на дните й.

Усилията на Коко да стане най-добрата ездачка в Роальо не могат да не стигнат до сърцето на Етиен. Затова той не поверява никому другиго грижата за уроците й… А тя има голяма нужда от тях. Въпреки първоначалните й изявления, няма никакви умения. Яхайки първия път коня, тя се улавя за гривата му и обърканото животно потегля веднага в тръс пред погледите на развеселените приятели…

— Хайде, престани да се правиш на клоун! — коментира Етиен, който макар да е готов да се присмее на всичко, не толерира шегите в тази област.

— Нуждаеш се от амазонка[3] — добавя той. — Дотогава Сюзан ще ти услужи с някоя.

— А защо не и копринен цилиндър или триъгълна шапка? — отвръща през смях Коко.

От самото начало държи да сяда на коня по мъжки. Но, както й подсказват, за целта има нужда от кожени ботуши и кавалерийски панталон. И тук младата дама има виждане по въпроса: отива в конюшните да си побъбри с помощниците. Чувства се комфортно с тези момчета, произлезли основно от селските среди. Забелязала е, че бричовете биха свършили прекрасна работа. Биха й спестили покупката на чифт от онези хубави ботуши от червеникава кожа, които носят приятелите й. Те са безумно скъпи и това би означавало да иска пари от Етиен — нещо, което я ужасява. Тогава тя отива при един шивач от Лакроа-Сент-Уен, чието ателие е в близост до тренировъчната площадка и обслужва най-вече по-скромната клиентела от света на ездачите: помощници в конюшнята, коняри… Вади от една чанта чифт бричове, чиято елегантност е забелязала и които е взела назаем от един английски коняр на служба при Етиен.

— Бихте ли ми ушили един в същия стил? — пита тя.

— Необходимо е съпругът ви да дойде лично, госпожо. Трябва да му взема мярка…

— Но те са за мен, господине!

— За вас? — възкликва смаяният шивач.

— Точно така, за мен…

— Но това не се прави за дамите — казва той едновременно изумен и възмутен.

Давайки му да разбере, че неговият отговор не й прави никакво впечатление, Коко продължава да настоява на молбата си с такъв авторитет в гласа и погледа, че мъжът най-сетне отстъпва. След като тази клиентка — вероятно някоя луда — държи на всяка цена…

От този момент нататък Габриел, която престава да се излежава до обяд в постелята, следва прилежно уроците на Етиен, комуто тя държи непременно да достави удоволствие.

Всяка сутрин, още на зазоряване, независимо дали вали, или духа вятър, тя води заедно с придружителя си конете на тренировка. Покрай него се научава да преценява тях и жокеите, които ги яздят. Учи се най-вече да се държи правилно на седлото, да помни като Десетте Божи заповеди „кавалерийските“ съвети на Етиен, когато я обучава: „Представи си, ако можеш, че притежаваш двойка много ценни «яйца» и че ти е невъзможно да седиш на тях“. Половин столетие по-късно Коко продължава да си спомня тази живописна формулировка, която ще припомня със закачлива нотка в погледа. Той й препоръчвал също:

— В дъждовно време си затваряй едното око! Така, ако в лицето ти плисне кал, другото око ще ти е чисто и ще можеш да следиш пътя си…

За няколко месеца Коко се превръща в забележителна ездачка. Светкавичният й напредък впечатлява силно Етиен и приятелите му. Дали няма дарба за този спорт? Със сигурност, но преди всичко е настойчива, издръжлива и горда. Иска да бъде най-добрата и се справя.

От този момент нататък вече става част от групата. Въпреки това, когато някой от тези господа бива посетен от член на семейството му, съвсем разбираемо техните любовници не присъстват на вечерите, давани в чест на госта. Всъщност Балзан и приятелите му се боят да не шокират, да не разтревожат близките си или да не създадат непоносими ситуации, камо ли инциденти… Разбира се, това не им е приятно, но как да не се съобразят с някои от социалните условности, срещу които не са подготвени да се съпротивляват?

В подобни моменти Коко и останалите млади жени вечерят с конярите и с жокеите. Има и други унижения, които трябва да преглътнат: на хиподрумите трибуната на собствениците и меренето остават недостъпни за тях. Подобно на останалата сбирщина те трябва да се задоволят с вече изпотъпканата морава и да общуват със съмнителни странни птици: любители на конните залагания на дребно, информатори, букмейкъри, измамници, джебчии и техните жертви, тълпи от смаяни провинциалисти, които сякаш са излезли направо от „Джакпот“ на Лабиш, всякакви глупци и гламави от всевъзможно естество…

Коко невинаги понася лесно това унизително положение, макар да го е изживявала под друга форма в сиропиталището в Обазин или в пансиона „Нотр Дам“. Но това само засилва решимостта й не за бунт — тя е здраво стъпила на земята — а да се отърве от тази съдба с гордо вдигната глава.

Животът на компанията е продиктуван от темпото на състезанията на хиподрума в Компиен, но най-вече в Шантийи, в Лоншан, във Венсен, в Мезон-Лафит, в Трамбле, Отбой или Сен Клу. Многократно през седмицата малката група се качва на влака за Париж. В купето се шегуват, разискват конния спорт, коментират със „Стъдбук“[4] в ръка родословието на състезателните коне. Понякога това идва в повече на Габриел, която скучае и се чуди какво търси там… За щастие, играят и на карти, като за игрална маса им служи разгърнато върху коленете им шотландско наметало.

От време на време стигат и до по-далеч, до Довил, По или Ница, тъй като Етиен наема коне почти отвсякъде.

Когато се задържат в Роальо, животът им протича по строго определен ритуал, който винаги се спазва. След закуска кресла и плетени шезлонги очакват Етиен и приятелите му на огряната от слънцето тераса. Четат и коментират „Екселсиор“, „Дьо Голоа“ или „Дьо Журнал“. Жените се интересуват предимно от светската хроника и модата. Оттам научават например че „баронеса Дьо X е облечена във вечерна рокля от мек розов, обшит със златно ламе брокат, надиплена отпред и повдигната отзад над тънките крака, обути в обшити със злато обувки от сукно“ или че госпожа С. носи „красиво сатенено манто, в което се увива зиморничаво, когато е в колата. То е с пясъчни оттенъци, а кожената му яка в мишо синьо наподобява нещо средно между самур и норка. Това манто ще бъде истински полезно, когато слънцето залезе и температурата спадне ненадейно“.

Подобен вид четива кара Габриел да се подсмихва… Какви притеснения, какви глезотии само за някакво си обличане! Чувството й на здравомислещ човек е готово да се разбунтува. И това се отнася за жените от висшето общество… а какво да кажем за сложната екипировка на кокотките, описана подробно в „Дьо Голоа“? В своите „Портрети-спомени“ Жан Кокто пресъздава с тънка ирония това тежко и неудобно снаряжение, отчаяло не един прелъстител: „Доспехи, брони, нашийници, корсети, банели, ширити, подплънки, подколенници, надбедреници, ръкавици, ризи, оглавници от перли, джувки от пера, презрамки от сатен, велур и скъпоценни камъни, ризници, тези рицари, накачулени с тюл, лъчи и ресници, тези свещени скарабеи, украсени с щипки за аспержи, тези самураи в самур и хермелин, тези кирасири на наслаждението, натруфени и навлечени още от ранни зори от яки субретки, изглеждаха сковани пред домакина си като мидена черупка, която не може да пусне бисера си… Самата мисъл да бъде съблечена една от тези дами беше скъпо начинание, което трябваше да бъде предвидено предварително, също като при смяна на квартирата“.

Та Емили д’Алансон е всичко това, може би не толкова карикатурно… От своя страна, Габриел отказва абсолютно да се причислява към тази категория личности. Впрочем дрехите, които носят тези жени, не й подхождат: все пак пробва пред голямото огледало в стаята й няколко тоалета на Емилиен. Не! Решително не е това. Липсват й физически данни, гърдите й не са достатъчно големи. Недостижима остава за нея прословутата форма „S“, тъй ценена от дедите ни…

Разбира се, продължава да съществува решението с корсета, съпътстван от безмилостното завързване на тялото, извършвано от здравите ръце на някоя камериерка. Защото, макар Поаре да е пожелал да олекоти този аксесоар, самата епоха го смята все още за необходим. Само мисълта да изпита върху себе си този инструмент за мъчения, предизвиква отвращение у Коко. Една вечер тя се забавлява в салона, четейки с приповдигнат тон следната дефиниция на идеалния корсет, която открива, прелиствайки брой на „Льо Голоа“: „За да бъде наистина елегантен силуетът на жената, важно е корсетът изкусно да очертае тялото й. Трябва да се прилепи точно към повърхността, без да се оказва натиск върху деликатните органи… («Кои органи?» — пита тя невинно.) Той предпазва младата жена от умората на донякъде бурния светски живот. («Ах, ах!» — провиква се Етиен.) Накрая, той брани младата жена от опасностите, които се множат покрай младежката й красота“. (Този път сред събралите се избухва бурен смях.)

Самата Габриел смята, че добрата мускулатура е по-ценна от всички корсети, а тя вече я е придобила благодарение на ежедневната езда. Прекарва часове наред в дълго яздене и му се отдава с удоволствие сред дъбравата на Компиенската гора, чиито просеки и кътчета познава до такава степен, че вече възрастна, ще сподели с носталгия пред своите приятелки: „Да ми донесат едно клонче, само едно клонче от там… веднага ще го позная по мириса му“.

Докато в ездата и конния спорт за Габриел няма вече никакви тайни и тя е успяла да разшири познанията си за обществото, да проникне в средите, в които само е надниквала, то не може да се каже, че е разширила особено общата си култура. Спортсмените, с които е заобиколена, се интересуват изключително от света на конете и всичко свързано с тях; вероятно са запазили слаб спомен от класическото си образование, но нищо от това, което са учили някога, не ги е подтикнало да се позаинтересуват от съвременната литература… или от модерните течения в театъра. Да не говорим за авангардното изкуство, което заинтригува тъй силно Габриел няколко години по-късно. Впрочем приятелите й дори не се сещат да идат да аплодират пиесите на Фейдо, които несъмнено биха предоставили на тези веселяци великолепни моменти да се посмеят. Безразличието им е непоколебимо и към живописта, и към музиката. Реноар, Бонар, Дебюси са им напълно непознати…

За сметка на това не са им чужди светските развлечения, номера и забавни игри — леснодостъпни и простодушни начини за забавление на малката приятелска група: номера с леглата, заковани към паркета в стаите пантофи и чехли, изкуствени паяци под чаршафите, кафени лъжички, които се топят, и захар, която не се топи, избухващи цигари, които почернят лицето и оставят видими само белтъците на очите.

След няколко месеца Габриел осъзнава, че при определени обстоятелства трябва да направи известни отстъпки спрямо порядките на средата, сред която е влязла. Малката дивачка се научава да язди по женски, което не й се нрави особено. Тъй като ненавижда тези „чаталести седла“ и необходимостта да сгъва левия си крак, който в крайна сметка започва да я боли зверски. Да не говорим за асиметричните рокли, които не може да понася. Но ако престане да язди по мъжки, няма да си задават толкова въпроси по неин адрес. За останалите житейски ситуации тя трябва да си намери облекло, с което да не изглежда като масур, както са й казвали, но и да не прилича на някои от тези жени, с които тя категорично отказва да я сравняват. Тогава тя започва все по-често да носи много семпло морскосиньо облекло, напомнящо това на пансионерките от религиозните институции. А на главата си нахлупва малки сламени шапки, опасани с груби тесни ленти. Освен това тя отмъква от Етиен или от Леон дьо Лаборд мъжки ризи с колосани яки, вратовръзки и дълги спортни палта с големи кожени копчета. Такава я срещат по хиподрумите, покатерена на някоя скамейка и следваща с бинокъл едно след друго състезанията… Трябва ли да казваме, че по онова време, облечена по този начин и редовно посещаваща хиподрумите, тя скоро бива забелязана.

— Тя е ексцентричка! — казват първоначално, свивайки рамене.

Но странно нещо, много често, след като премине първоначалният шок, признават, че тези странни облекла й стоят много добре.

Сред глухотата на своето селско уединение Габриел сама изработва своите шапки, които пораждат възторг сред приятелките на Етиен. Те непрестанно ги пробват пред всички възможни огледала в Роальо и молят Коко да им направи като своите. Тя приема на драго сърце, като впрочем отказва каквото и да е заплащане, макар да й се налага да ходи в Галери Лафайет, за да купува необходимите материали. Така например тя прави шапките на Емилиен д’Алансон. Но на практика жените все още не са готови да приемат неподправената простота на тези първи творения и разочарована Коко много скоро вижда своите малки шапки натруфени със смешни допълнения: рози от муселин, кичури, клиновидни фазанови пера, насочени заплашително към небето, синигери и щиглеци, птичи гнезда с надлежно положени в тях яйца. Разбира се, за да задържат тези смешни конструкции на главата си, притежателките им използват дълги фиби със стъклено или метално топче накрая. Същите, с които противниците на „Парад“[5] застрашават очите на горкия Кокто, когато го освиркват в края на спектакъла.

След като прекарва няколко месеца в Роальо, Габриел започва да мисли по различен начин. Първоначалното удивление от предложения й от Етиен свят на красотата и лукса, се изпарява. На негово място идва неясна меланхолия. Разбира се, материалната й обезпеченост, с която се ползва в момента, силно контрастира с перманентното парично затруднение, от което е страдала през последните години. Край на отвратителните сметки, които трябва да прави, за да върже края на месеца. Но затова пък я обзема някаква пустота, която я изпълва все повече и повече: обърне ли се назад към миналото си, тя си спомня, че винаги е работила. Още като дете е помагала на майка си в домашната работа: да пали и да поддържа огъня, да измие съдовете и да оправи леглата, да измие пода… В Обазин, както и в пансиона „Нотр Дам“, като се изключат редовните неделни разходки, монахините непрестанно са подготвяли ученичките си за безброй домакински дейности. Да не говорим за годините, преминали в шиене по десет-дванайсет часа, през които е напрягала очи под лошата светлина на лампите… И изведнъж нищо, вече никаква работа, която би била полезна някому. Така у нея неусетно се заражда някаква вина. Но биха ли я разбрали Етиен и приятелите му? „От какво се оплакваш?“ — биха й казали те, в случай че се реши да сподели с тях проблемите си. Вероятно Робер Балзан, братът на Етиен, който е държал да поеме фабриката в Шатору и със сигурност не би могъл да остане бездеен, би разбрал какво липсва на Габриел… Но Етиен и Жак няма да разберат. Щом има огромно желание да се труди, дали спортът не би могъл да запълни тази празнина и да премахне всякаква пустота в душата й?

Обаче Габриел не споделя подобно мислене. Като че ли фразата „Ще печелиш хляба си с пот на челото“ е стаена дълбоко в душата й и се предава от поколение на поколение Шанелови, които опъват цял живот.

От друга страна, този безгрижен живот предполага пълна зависимост и свободата й е само привидна. Всъщност, осъдена да се харесва, тя живее сред една страшна несигурност: разбира се, Етиен е добра и щедра душа, но той не предлага същите гаранции като светеца от Обазин, който почива в ковчега си в Корез. Само една негова дума — човек не знае — и ето че може да се озове навън… Още повече че както е видно, Балзан не е влюбен в нея. Впрочем, ако беше така, той щеше да подкрепи нейните амбиции спрямо пеенето. Но той дори не говори вече за това. Това, че Коко се намира все още в Роальо, то е, защото тя не е като всички останали, защото ги забавлява, него и другарите му. Затова той я е оставил тук… поне за момента. Да се ожени за нея? Никога не му е идвало наум. Тя не е от тези, за които да се ожениш. Такъв е жестокият закон на времето.

Разочарована от престоя си в Роальо, Габриел е налегната от черни мисли. Не намира никакъв изход от положението, в което е попаднала. Да си тръгне? Но къде да иде и какво ще прави? Често пъти заравя лице във възглавницата си, за да си поплаче. „Плаках една година“, признава тя по-късно… Единствените щастливи моменти са тези, които прекарва на кон, сама в гората. Понякога, на свечеряване, тя храни лопатарите, които Етиен е разселил из гората: поне една дузина притичват на моравата и я посрещат радостно, грабвайки лакомо коматите хляб, които тя е донесла в една кошница и им подава един след друг. Идилична картина, напомняща за феята благодетелка, която омагьосва животните… Но колко е объркана тя!

Един ден малката групичка взема влака за По. Етиен и приятелите му са поканени там за участие в лов с гончета. Възползват се от това, за да се поразходят с конете из областта. Естествено, Коко е част от приключението. По-късно тя си припомня меката зима в Бас Пирене, пенливите потоци, ливадите в наситено зелено, червените дрехи под дъжда… В далечината се забелязва старият замък с шест кули и Пиренеите, чийто сняг се откроява на синьото небе. „Ездитните коне, ловджийските коне, полукръвните коне, тарбските коне обикаляха още от сутринта около площад «Роаял». Все още чувам чаткането на копитата им по паветата.“

Но не това е най-същественото. Тогава тя среща един англичанин, който ще преобърне живота й. Срещата се осъществява по време на едно от тези спортни мероприятия. Всички тези млади хора живеят на кон сред весела атмосфера. Разбрали са се, че първият, който падне, ще нагости цялата група с бяло ароматно вино… За Коко това е влюбване от пръв поглед. Разказва за него на Пол Моран: „Момчето беше красиво, много красиво, привлекателно. Повече от красиво, прекрасно. Любувах се на безгрижието му, на зелените му очи. Той яздеше напети коне, и то бясно. Влюбих се в него“.[6] Като цяло, поне в началото събитията се развиват точно както в подлистниците на Пиер Декурсел, които е чела в изобилие. Непознатият е вълшебният принц, когото е очаквала в сънищата си…

Този мъж, появил се тъй ненадейно в живота й, е Артър Кейпъл — когото приятелите му наричат Бой. Откъде се е появил? Не е известно много, а и той е дискретен по този въпрос. Някои шушукат, че бил извънбрачен син на един известен банкер, един от братята Перейр, освен ако не е едно от многото извънбрачни деца на Едуард VII. За майка му? За нея не говори никога… Във всеки случай семейството му не е затруднено финансово, тъй като му осигурява солидно образование в богати колежи: първо в управлявания от йезуити Бомон, после в Даунсайд, където обучението по хуманитарни науки се извършва от бенедиктинци. Той разумно е вложил наследените от него фондове във въгледобива в Нюкасъл, като по този начин, едва трийсетгодишен, успява да натрупа солидно богатство. Като че ли неясният му произход не е попречил особено на положението му във висшето общество. Посещава най-елегантните среди в Лондон и става един от най-ценените играчи на поло — което означава, че е и отличен ездач.

Затова съвсем естествено се озовава сред гостите в Роальо, където Етиен го приема много дружески.

Но как ще се отнесе с Габриел? Изгледа, че тя не е скрила чувствата, които храни, намеквайки, че е готова да напусне Етиен и да заживее с него. Но Кейпъл няма подобно намерение. Вярно е, че изпитва силно влечение към младата жена, но това не означава, че този плейбой не е джентълмен: срещнал е Коко в компанията на нейния приятел Етиен, чийто гост е. Следователно, и дума не може да става да му я отнеме. Въпреки всичко дали по време на близкото съжителство в Роальо, възползвайки се от властващата там свобода на нравите, Бой все пак не е бил любовник на Коко? Възможно е. Етиен, който се вълнува повече от конете, отколкото от жените, вероятно си затваря очите за малките любовни авантюри на тази, която за него е по-скоро приятелка, отколкото любовница.

Това положение продължава доста дълго време, но не предизвиква проблеми, поради факта че Бой прави само няколко посещения в Роальо, тъй като делата му го задържат доста в Нюкасъл, Лондон, както и в Париж, където има на разположение временно жилище.

По време на отсъствието му Коко скучае страшно много. Освен това не я напуска натрапчивият въпрос какво ще стане с бъдещето й. Най-много, опасява се тя, да стане една застаряваща кокотка, която издържат от състрадание, въобще една кокотка в пенсия. Осъзнава, че единствено парите, пари, които ще спечели сама, ще й помогнат да избере желания от нея живот, вместо унизителния статут, който й е наложен понастоящем. Трябва да работи. Да пее? Вече знае, че не притежава необходимите й качества. За сметка на това, шапките, които се забавлява понякога да прави, видимо се харесват на нейните приятелки. Кой знае дали в това няма някаква възможност за професионален успех? Несъмнено няма претенциите да се сравнява с великата Каролин Ребу, но тя чувства, че наистина има нужда от обновление в тази област: жените, които забелязва по надбягванията, носят на главите си „огромни пити“ (това е нейно лично определение), паметници на грозотата. Непоносимо е. Всичко това трябва да бъде сменено, или по-скоро унищожено, като се наложи простотата. Както видяхме, тя вече е започнала със своите приятелки, някои от които трудно е убедила, но други изглеждат възхитени. Необходимо е упорство. Сигурна е, че е настъпил мигът да се конкурира победоносно с популярните моделиери шапкари, тези от Втори район, като Карлие, Люис, Талбот, Марше… тези, които имат влияние от страната на „Рю дьо ла Пе“ и Операта…

Тогава тя се решава да говори за това на Балзан:

— Етиен, не се смей! Бих искала да правя шапки…

— Да правиш шапки! Но, струва ми се, ти правиш вече такива, и то доста красиви.

— Не, ти не разбираш! Бих искала да се установя в Париж като моделиерка на шапки…

— Аа! Това е нещо друго… — отвръща Етиен, чийто поглед помръква. Ще си помисля…

Тогава Коко обяснява на Етиен, че му е безкрайно благодарна за това, което прави за нея, но твърде безгрижният живот, който води, й тежи… Не живее ли тя в Роальо като паразит?

Етиен не проумява добре дълбоките мотиви на Коко, страха й от несигурното бъдеще, защото огромното му богатство винаги го е предпазвало от подобен род преживявания. Според него тя чисто и просто иска да бъде „заета“. Защо не? В такъв случай той би могъл да й разреши да се настани в неговата ергенска квартира на булевард „Малерб“ №160, тристаен апартамент на партера… Именно там завличал някога красивите си приятелки, но на практика вече не го използва. Мисълта, че Коко вероятно ще изработва шапки за някои от тях, му изглежда особено пикантна…

От своя страна Бой, когото, разбира се, Коко е уведомила, я подтиква да опита късмета си. По-интуитивен от приятеля си, той постепенно разбира, че младата жена желае не да е „заета“, да запълва свободното си време, а да се превърне в самата себе си, да живее в истинския смисъл на думата, както и да се измъкне от оскъдицата… Между другото, временното жилище на англичанина по някакво чудо се намира също на булевард „Малерб“, на сто и петдесет метра от бъдещото ателие на шапкарката, на номер 138… Допустима е мисълта, че това обстоятелство само е ускорило решението му да подкрепи усилията на Габриел…

Ето че през пролетта на 1909 г. тя вече е в Париж. Бързо си дава сметка, че за самата изработка на моделите не й е необходимо чуждо участие; обаче се нуждае от техническата помощ на някоя професионалистка: това ще бъде Люсиен Рабате, млада и много даровита моделиерка шапкарка, която работи при Люис като „обикновена старша шивачка“. Успява да я убеди да напусне тази известна фирма, за да дойде при нея… Каква енергия, каква сила на убеждението, какъв авторитет трябва да има Габриел, тази млада двайсет и пет годишна жена, обикновена дебютантка в този занаят, за да постигне този резултат! Това е една от тайните на бъдещия й успех, а таланта, тя ще има безброй възможности да го докаже. Коко вика при себе си малката си двайсет и две годишна сестра Антоанет, за да посреща клиентките. А защо не Адриен? Последната не може да напусне Алие заради страстта си към един млад владетел на замък, Морис дьо Нексон, с когото се среща против волята на семейството му, съпротивляващо се яростно срещу подобна връзка с дъщерята на един панаирджия. Едва след двайсетгодишно чакане тя ще успее да се омъжи за мъжа на живота си. Що се отнася до по-голямата, Жюлиа Шанел, омъжена и майка на едно дете, не може и дума да става да идва в Париж, за да помага на Коко.

Остава да привлекат клиентелата. Става по-лесно, отколкото си е представяла Коко, и смелостта й ще я възнагради: научавайки, че „малката Коко“ има работилница в Париж, красивите дами на ездачите от Роальо, се стичат при нея. Превъзбудени от перспективата шапките им да не са като на всички останали, от ексцентричността, изразяваща се според тях в простотата и изчистения вид на шапките във време, когато те са претоварени с украшения, клиентките не чакат. Това, че „незаконната“ на Балзан започва да работи, докато би могла да продължава да прекарва спокойни дни за сметка на своето жиголо, им се струва върховно. Дори изборът на квартала Малерб, където нито една значима модистка не би се сетила да се устрои, изостря допълнително любопитството им. Поради това претрупаната с работа Люсиен Рабате отмъква от Люис двете й най-добри работнички. Тъй като апартаментът ателие става твърде тесен, за да настанят там Антоанет, приятелите на Етиен се притичват на помощ на малката сестра на Коко и намират за нея много малък партерен апартамент в квартала, на авеню „Парк Монсо“ №8. Що се отнася до Габриел, тя всеки ден снове между Компиен и Париж, което й позволява да поддържа връзка с Етиен. Мълвата за нея се разнася под секрет и клиентелата продължава да нараства…

След една година Коко чувства, че трябва да се откаже от надомната работа, от полулегалната си търговия, да си има дом и да наеме бутик на свое име, име, което възнамерява да направи известно. И то в квартал, чиято значимост не е под въпрос, например този между улица „Роаял“ и Операта. Край на аматьорството! Новият й адрес ще й позволи да борави с много по-високи цени. Осъзнала е, че това е необходимо, ако иска по-късно да е сред „великите“ на столицата.

За тази цел се нуждае от големи капитали. Тогава тя се опитва да заеме от Етиен. Но той, който на драго сърце е услужил с квартирата си на Коко, за да е „заета“ и за да удовлетвори каприза й, никога не си с представял, че тя би се взела толкова на сериозно.

Този път той отказва. Впрочем какво биха си помислили в светските среди, ако малкото му протеже заработи истински? Че не може повече да я издържа? Или по-лошо, че е прекалено стиснат, за да го прави, и че заради него бедното момиче е принудено да си изкарва хляба? Ще има да му се присмиват…

Няма да й услужи и с един сантим. Предпочита да посвети парите си на своята страст към конете, която в действителност му струва скъпо. Коко настоява. Той не иска и да чуе. За сметка на това Бой, който в началото почти споделя мнението на Етиен, взема страната на Коко толкова присърце, че неговият домакин започва да схваща.

— Дявол да го вземе, ти си влюбен в нея!

Разбира се, известно му е, че и Бой е любовник на младата жена и не вижда нищо неудобно в това, но сега нещата са по-различни. Реагира по класическия начин — изведнъж Коко придобива за него такава значимост, каквато не е имала досега. Забелязал е, че тя все по-рядко се връща да спи в Роальо… По дяволите, то е, защото прекарва нощите си при Кейпъл… само една крачка, и ще иде при него. Ще ревнува ли? Би било прекалено глупаво.

По-късно, напомняйки тези моменти, Коко разказва на Пол Моран, че тогава между тях имало безкрайни плачове и караници. Тази романтична визия за нещата като че ли е измислена от горещата почитателка на романи, каквато не е преставала да бъде. На практика нещата се развиват между добре възпитани мъже, между джентълмени, както и между разумни хора. Етиен бързо схваща, че би било глупаво от негова страна да се противопостави на истинските чувства, които свързват Бой и Коко. Според твърденията на Балзан, той бил казал по същество следното на Кейпъл:

— Харесва ли ти наистина?

— Бога ми… да!

— Тя е твоя, драги!

И за да скрепят това споразумение, Етиен уж бил извикал майордома си, за да им донесе шампанско.

Бихме могли да допуснем, че нещата не са протекли по толкова прям начин.

Тъй като не е дребнав, Етиен, естествено, продължава да заема квартирата си на Коко. Но през есента на 1910 г. Бой се нагърбва да открие за нея в банката си кредит, благодарение на който тя наема, за да настани ателиетата си, голям апартамент на първия етаж на улица „Камбон“ №21, успоредна на улица „Роаял“. До вратата има табела с надпис „Шанел мод“. Тази улица „Камбон“ зад хотел „Риц“. За съжаление Коко не се настанява там с Люсиен Рабате: последната не е издържала на често пъти непохватната авторитарност на Габриел, която според нея не се съобразява достатъчно с нейните забележки и с опита й с клиентелата. Две години по-късно „главната шивачка“ преминава на работа във фирмата Каролин Ребу, на която по-късно ще стане производствена директорка.

Въпреки напускането на Люсиен, успехът на Коко не я напуска. Приятелките на Бой, който е приеман навсякъде, стават нейни клиентки. Кейпъл и самата тя прекарват често уикенда в Роальо. Там се виждат с Етиен, който видимо съжалява за времето, когато Коко живеела под неговия покрив. Той ревнува англичанина, без обаче да го покаже някога.

В Париж лудо влюбеният в Коко англичанин е наел за тях на авеню „Габриел“ приятен апартамент с изглед към кестените на градината „Шанз-Елизе“. Двойката го обзавежда луксозно с обточени със злато паравани от черен лак от Коромандел. През целия си живот Габриел няма да се раздели с тези мебели (ще стигнат до трийсет и два). Ще ги разполага във всички свои следващи жилища — както постъпвали през Средновековието с гоблените — вероятно като спомен от първата й любов.[7]

На авеню „Габриел“ тя съумява да опознае по-добре този Бой, който е доста по-различен от Етиен, макар и двамата да са спортни натури. Колкото Бой е флегматичен, толкова приятелят му е експанзивен; докато първият е привърженик на дискретната елегантност, вторият не отдава особено значение на облеклото си. Освен това, за разлика от Етиен, Кейпъл обожава да чете… Четивата му са твърде разнородни: както Ницше, така и Волтер или Прудон, както Светите отци, така и „Политически есета“ на Хърбърт Спенсър. Но оригиналният му и ученолюбив ум го кара понякога да се вглъби в странни трудове, дело на няколко отнесени или мистични умове. Натъква се дори на теософията. Няколко години по-късно започва да пише и издава в Лондон том с политически разсъждения. Тъй като те предполагат култура, каквато Коко не притежава, Бой не може да разговаря с нея за теми, които му минават през главата. Затова доста наивно е намерението му да я накара да прочете „Мемоари“ на Сюли. Но той въобще не й се сърди. Навреме е осъзнал, че ако тя въобще не познава това, което се учи в училище, то тя познава отлично всичко, което не се учи там, тоест притежава един вид по-висока интелигентност, с която той не може да се похвали.

Какво от това! Коко е възхитена от факта, че шампионът по поло е и „интелектуалец“. Впечатлена е и от таланта му на делови човек, работоспособността му, готовността му бързо да взема решения. Но най-вече тя харесва настойчивата му амбиция, която, подобно на нейната, е продиктувана от волята му да се реваншира за миналото, което е по-добре да бъде забравено. „На трийсет години, възраст, на която младежите прахосват състоянието си, Бой Кейпъл вече е натрупал своето благодарение на въгледобивните мини“ — ще каже тя.

Физическата привлекателност изиграва основна роля за връзката им. Този красавец с катраненочерна, гъста и буйна коса, със зелени очи, волева брадичка и спокойна самоувереност я покорява. Всичко в него й харесва… и изисканата леност, и дори акцентът.

Но нека да чуем самата нея относно това, за което му е най-благодарна: „Той беше най-важното нещо в живота ми: в негово лице срещнах личност, която не ме обезсърчаваше… той съумя да развие в мен уникалното за сметка на всичко останало“.[8] Впрочем Бой постъпва по този начин съвсем съзнателно: когато Габриел се настанява на улица „Камбон“, за да й бъде в помощ, той прикрепя към нея една професионалистка в модата, госпожица Сен-Понс, с една-единствена препоръка: да прави всичко в името на нейното удоволствие, „само и само тя да не се променя“. Какво по-добро доказателство за обич, но и за уважение и доверие, би могла да желае една жена? Той иска тя да вярва в себе си и да прекрачи всички вътрешни задръжки, които могат да й попречат да изяви своята същност.

Пак в същия дух Бой често пъти се противопоставя на честите й срещи с нейните приятели.

— Но защо?

— Ще те опропастят…

Това не му пречи да я води по изключение на вечеря в „Максим“, но по принцип „ние никога не излизахме заедно“ — казва тя. Причината е, че поради тогавашните нрави Бой не може да си позволи да я представи пред висшето общество.

Месеци наред, опиянена от този своеобразен „меден месец“, който изживява, Коко предпочита да прекарва вечерите си на авеню „Габриел“, без да пожелае да излиза, което напълно я устройва, бидейки „жена от харема“, както сама определя себе си. Предвид нравите на епохата, домошарските й навици напълно устройват Кейпъл.

На улица „Камбон“ търговията на Габриел все повече процъфтява, поне тя така си въобразява, тъй като много скоро с изумление ще осъзнае огромното си невежество в областта на бизнеса. Откривайки й влог в банката, Бой й дава чекова книжка.

— Когато ти потрябват пари, виждаш ли, много е просто: вписваш сумата тук и подписваш там…

Наистина е много просто, толкова просто, че тя харчи, без да смята, множи покупките си от Коромандел, граби възможно най-красивите, които намери. Какво от това, щом делата й вървят добре и тя е богата.

— Знаеш, че са скъпи — доверява тя на Бой.

— О, знам! Дори вчера от „Лойдс“ ми се обадиха, за да ми съобщят, че си превишила кредита… Но няма страшно.

— Обадили са ти се от банката? А защо не на мен? Значи съм зависима от теб?

Това, което Кейпъл не е пожелал да й каже, дали от деликатност, дали от желание тя да не се промени и да се превърне в делова дама или в сметачна машина, е, че той е депозирал в „Лойдс“ ценни книжа. Целта е Коко да разполага с необходимите фондове за разгръщане на собствената си дейност. Но за момента парите, които е изтеглила, явно са от заем — благодарение на гаранциите на Бой — а не спечелени от нея пари, както си е въобразявала.

Тези разкрития втрещяват младата жена. Той ги прави в момент, когато я води на вечеря в Сен Жермен ан Ле, в павилиона „Анри IV“. Не е нужно да казваме, че апетитът на Коко секва. Тя навлиза в гората, крачейки право напред до изтощение, следвана с усилие от Бой, който, макар и спортсмен, мрази да ходи… Двойката се връща в Париж, качва се в апартамента на авеню „Габриел“. „Погледнах — доверява тя на Пол Моран[9] — красивите предмети, купени с това, което смятах за моя печалба. Значи всичко било купено от него! Живяла съм на негов гръб! Започнах да мразя този възпитан мъж, който плащаше за мен. Хвърлих в лицето му чантата си и избягах.“

Приятелят й я следва на улицата, после на площад „Конкорд“, под проливен дъжд.

— Коко! Луда ли си? Хайде! Бъди разумна!

Най-сетне успява да я догони под колонадата на улица „Риволи“, пред книжарница „Смит“. Мокра до костите, тя ридае с прилепнали по лицето разчорлени коси…

Той я връща у дома. Болката от нараненото й честолюбие затихва и по-късно… той най-сетне успява да я заведе на вечеря.

— Ти си горделивка — казва й Загрижен Бой — продължаваш да страдаш…

На другия ден пристига рано-рано на улица „Камбон“:

— Анжел — заявява тя строго на старшата си модистка — не съм дошла тук да се забавлявам, да харча наляво и надясно. Тук съм, за да натрупам богатство. От сега нататък никой няма да похарчи и стотинка, без да ме предупреди.

Нарежда на госпожица Сен-Понс да й донесат разходната книга, която от тактичност, или за да угодят на Кейпъл, никога не са й показвали. Тя въобще не е наясно какво е това инвестиране, погасяване, костуема цена, търговски оборот, доход или печалба… Но скоро ще навакса пропуснатото, макар от кокетство цял живот да повтаря, че никога не е умеела да смята… Но от този ден тя скъсва завинаги със своето безгрижие…

Много скоро новият начин на управление носи своите плодове. Година по-късно вложената от Кейпъл гаранция става ненужна и той може да изтегли ценните си книжа. Натрупаните от „Шанел мод“ печалби са достатъчни.

Впрочем първоначално предизвиканото от малката шапкарка от булевард „Малерб“ любопитство нараства. Започват да говорят за нея по трибуните и ложите на хиподрумите… Един ден я посещава едра дама, която заявява без заобикалки:

— Дойдох да ви видя.

Така че, колкото повече искат да я виждат, толкова повече Коко се крие. Тя, която е прекарала толкова години далеч от света, и най-вече от този свят, до голяма степен е запазила своя доста необщителен характер. Не понася да бъде център на вниманието на тълпа непознати. Чувства се като парализирана. Затова се крие… Когато научава, че дадена клиентка много настоява да я види, обзета от паника, тъй като не може да потъне в земята, подобно на водевилен герой тя се напъхва в някой стенен шкаф, поръчвайки на своята главна шивачка:

— Идете вие, Анжел!

Странно, но не е ли парадоксално, че тази дъщеря на амбулантен търговец не умее да продава? Дали по този начин не иска да подчертае, че е различна? Но и в този случай тя отказва контакт.

— Не мога. Ако сметнат шапката за прекалено скъпа, в състояние съм да им я дам.

Връзката на Коко и Бой не прекъсва приятелските взаимоотношения и на единия, и на другия с Балзан. Същевременно, известно време след като двойката се установява на авеню „Габриел“, Етиен заминава за Аржентина. Дали това отпътуване е продиктувано от зародилата се у него ревност и от някакво любовно отчаяние от страстта, свързала тези две същества? Не е сигурно, въпреки внушенията на Коко. Явно тя е пожелала да поукраси реалността, добавяйки някакъв романтичен оттенък. Но не по-малко е възможно това да е едно обикновено делово пътуване, свързано с текстилното производство, което осигурява просперитета на Балзанови, или с конните му занимания. Обаче, когато Етиен се завръща от Южна Америка и пита Коко „докъде е стигнала с нейния англичанин“, той добавя иронично:

— Е, изглежда, че работиш. Кейпъл не е ли в състояние да те издържа?

Можем да си представим в каква ярост изпада Коко при тези думи, когато най-сетне е постигнала преследваната от нея цел — „да не дължи никому нищо“. Този „производител на кокотки“ — ако използваме собствения й израз — дори не е в състояние да си представи, че тя напълно осъзнава собственото си достойнство…

Каква разлика с Бой, който, макар и с известно закъснение, прекрасно е разбрал от какво се е нуждаела Коко!

Кейпъл намира за тъжно, че приятелките на Коко са из средите на леконравните жени, които тя среща в Роальо. Емилиен д’Алансон поне е куртизанка от класа, която заради качествените си връзки и известно познаване на висшето общество е съумяла да я понаучи на нещо, да запълни някои празноти и да й спести известни гафове. Но останалите? Безсмислените им разговори — или по-скоро бръщолевенето им — не могат да се опишат. Единствената им тема е липсата на сръчност у фризьорката им, ревността на покровителя им или сплетните, които се носят около майор дома… Каква низост! Вярно е, че на сводниците на тези жени никога не им е хрумвало да искат друго от тях, освен да са красиви… и покорни. Но Коко, смята Кейпъл, се нуждае от други запознанства, такива, които биха я избавили от нейното невежество…

Тъй като Бой не може да я въведе в светските среди, той отваря за нея вратите на артистичните среди. Кани я на театър, запознава я с актрисата Габриел Дорзиа[10]. Води я в опера Комик и я представя на оперната певица Март Давели, която наскоро е дебютирала там. Тя е почти нейна двойничка. Но противно на това, което се случва най-често, двете жени не изпитват никаква омраза една към друга, точно обратното. Кейпъл свързва Коко и с една великолепна актриса от Театр дю Жимназ, Жан Дери. Той отвежда всички тези млади жени в Роальо, където Етиен само чака да ги посрещне. Така Бой развива мисленето на Габриел, разширява кръгозора й. Без въобще да предполага, той подготвя малката невежа провинциалистка за тъй важната роля, която й предстои да играе в артистичния и литературния живот между двете световни войни.

Преди да се посвети телом и духом на модата, Габриел, чието призвание все още не е напълно определено, продължава да изпитва известно влечение към професиите, свързани със спектакъла. Явно тя се е отказала от идеята да пее пред публика. Но поради липса на дарба за това изкуство, през целия си живот тя ще продължи да пее за свое собствено удоволствие. Люсиен Рабате остава доста учудена, когато в дома на булевард „Малерб“ я чува да пее заедно със сестра си всякакви мелодии, докато работят. Репертоарът й се простира от рефрени из оперети, например „Дъщерята на Мадам Анго“, до оперни арии, като „Фауст“ от Гуно, изпети не с еднакъв успех, но с такова видимо удовлетворение, че не можеш да желаеш повече.

Танцът също я привлича. По онова време се появява нова концепция за това изкуство, която го превръща в нещо като философия или поне в образователен метод с мистичен резонанс… Гуру на този жанр се явява Далкроз, основал наскоро в Дрезден Институт за танца. Тълпата от сноби говори за него и курсовете му по „ритмика“ без никакъв нюанс в оценките. За кратко впечатлени от него, Етиен дьо Бомон и приятелят му Жан Кокто бързо се отегчават. От своя страна, Колет изпълнява на парижка сцена поставени от Жорж Ваг мимодрами. В тях тя се съблича почти гола, за възмущение на парижкия хайлайф, който отказва да види каквато и да е езотерична символика… Именно в този контекст Габриел чува от устата на приятелките на Бой за Айседора Дънкан[11]. Отива в дома й на улица „Дьо Вилие“. Пред многобройна публика от привърженици домакинята импровизира, демонстрирайки, според Коко, изобилие от жестове и прекомерно провокативна еротика, която я смущава. Ненапразно е учила цели седем години при монахините от „Сен-Кьор дьо Мари“… Тя не може да понесе изпълнението на един от почитателите на танцьорката, млад посредствен художник цапач, някой си Ван Донген, който, за да покаже своя ентусиазъм, публично опипва задника на Айседора през прозрачния плащ, който е облякла за гръцкия си танц… И всички го аплодират! Тъй като по време на това сборище щедро се разлива алкохол, бързата в преценките си Коко приписва на ефекта от алкохола хореографията, за чието възприятие тя не е подготвена. Никога вече няма да стъпи у Айседора, която остава в спомените й една обикновена пияница.

Но тъй като не е от тези, които губят кураж, тя открива друга преподавателка, Кариатида, определяна като „характерна“ танцьорка, бивша шивачка у Пакен и бъдеща съпруга на Марсел Жуандо. По онова време тя живее заедно с любовника си Шарл Дюлен в едно студио в Монмартр, на улица „Ламарк“. Води екстравагантен живот и няма лудост, която да не е извършила, като има авантюри с множество партньори и от двата пола, което не се нрави особено на приятеля й. Странно, но Коко не обвинява „Кария“, както я наричат, за разпуснатите й нрави… Дали защото вижда в нея една великолепна учителка? За съжаление, въпреки положените усилия и редовното посещение на уроците месеци наред, Габриел не постига желания ефект: оказва се, че дарбата й да танцува не е по-голяма от тази да пее…

Годината е 1911-та. Приключила е с надеждите, които е таила. Така не е ли по-добре? Не изпитва никакво съжаление… И колкото по-малко се взира в миналото, толкова по-бързо ще напредва в кариерата… Ще се посвети единствено на ателието на улица „Камбон“.

Тя ще понесе леко тези разочарования, тъй като се чувства обичана от Бой. Той е загрижен и се отнася към нея сериозно… а и тя безумно го обича. Бой е неин любовник, но, както признава тя по-късно, за мен той е „мой брат, мой баща и цялото ми семейство“. Нещо повече, по онова време тя вече е сигурна, че той ще се ожени за нея… Впрочем, нали й е представил сестра си Берта, с която тя се сприятелява? Не е ли това добър знак?

Сред хората все повече се говори за новата модистка. Емилиен д’Алансон носи навсякъде нейните сламени шапки, и то не само по състезателните полета по време на надбягванията. През 1912 г. идва признанието: вестник „Ле Мод“, който има най-голяма аудитория, изтъква таланта на Габриел Шанел и публикува на цели страници фотографиите на очарователни артисти с нейни шапки на главите: там могат да бъдат видени приятелките й Габриел Дорзиа или изключително даровитата певица Женевиев Викс. Освен това Коко си издейства при адаптацията на „Бел ами“[12] в театъра, облечената от Дусе Дорзиа, изпълнителка на главната роля в пиесата, тази на Мадлен Форестие, да носи нейна шапка. Трябва да оценим привидно скромния дебют на Шанел на сцената: той предвещава значимата й роля по-късно, когато например Кокто я моли да „облече“ пиесите му, защото тя е „най-великата шивачка на своето време“. Коко прави огромни крачки и в други области на изкуството. Така на 29 май 1923 г. тя присъства в наскоро построения театър Шанз-Елизе на премиерата на „Пролетно тайнство“ от Стравински в изпълнение на Руския балет на Дягилев и с хореография на Нижински. Тя, която е толкова необразована, изведнъж се оказва в присъствие на най-провокативния авангард. Там, без да разбира нищо, тя се озовава сред войната между два клана от разюздани зрители, насред обидите и ударите, като самият Стравински се отървава от линча единствено благодарение на стремглавото си бягство. Какво ли мисли Габриел за тази вечер, след като излиза от вцепенението, в което е изпаднала?

Междувременно Артър Кейпъл става все по-важна личност: той разширява флотата си от товарни въглевози и покорява стария Клемансо, връзките с когото са му особено скъпи. Не изпускайки Мароко от очи, той планира да превърне Казабланка в основно пристанище за внос на въглища в Северна Африка. Ежедневно се среща с политици, банкери и медийни крале, независимо дали това е Анри Льо Телие („Льо Журнал“), Адриен Ебрар („Льо Тан“) или Алфред Едуарде („Льо Матен“).

[1] В „Дамата от ресторант Максим“ (1899) Фейдо се забавлява, създавайки персонажа на младия глупак, малкият херцог Дьо Валмонте, който е покорен от чара на Мом Кревет. Алюзията е съвсем ясна на тогавашната публика. — Б.а. ↑

[2] Настоящият булевард „Фош“. — Б.а. ↑

[3] Дълга рокля от сукно, по-къса от едната страна и закопчана догоре. По онова време се носи със споменатите по-долу от Габриел шапки. — Б.а. ↑

[4] Главен регистър на чистокръвните коне, в който от края на XVII в. са записани всички потомци на трите арабски жребеца за разплод, отглеждани в Англия. — Б.а. ↑

[5] „Реалистичен балет“, поставен на 18 май 1917 г. в Театр дьо Шатле от Руския балет. Либрето от Жан Кокто, музика от Ерик Сати, декори и костюми от Пабло Пикасо. — Б.а ↑

[6] Paul Morand, L̀allure de Chanel, Hermann, 1976. — Б.а. ↑

[7] Такива могат все още да се видят в апартамента й на улица „Камбон“. — Б.а. ↑

[8] Paul Morand, op. cit. — Б.а. ↑

[9] Paul Morand, op. cit. — Б.а. ↑

[10] С истинското си име Габриел Сигрист-Мобер, (1886–1979). Забелязана от Гитри и Кокто, тя се изявява в киното, както и в театъра. — Б.пр. ↑

[11] Айседора Дънкан (1878–1927), американска танцьорка, чиито търсения и импровизации революционизират класическия балет. Вж. Maurice Lever, Isidora Duncan, Presses de la Renaissance. — Б.пр. ↑

[12] По романа на Мопасан, публикуван през 1885 г. — Б.а. ↑

Пета глава
От Довил до Биариц

Юли 1913 г. Довил. Пред входа на хотел „Норманди“, открит през предходното лято и архитектурна гордост за курорта, спира бляскав даймлер. Към него се устремява портиерът, следван от ято прислужници. От колата слизат Артър Кейпъл, който, отказвайки се от механик, е настоял лично да я управлява, и госпожица Шанел.

От няколко месеца отношението на Бой към неговата приятелка се е променило, дори може да се каже, че самата тя е претърпяла развитие. Дали това не се дължи на общуването с любовника й? Във всеки случай той вече не може да гледа на нея предимно като на талантлива модистка и на една от най-елегантните жени в Париж… Станала е по-изтънчена и интелигентна. Все още донякъде стеснителна, тя се осмелява да говори по-често пред приятелите на Бой. Способността й да отговаря бързо и находчиво, остроумието й, дори и хапливостта й започват да разцъфват за най-голямо удоволствие на нейния спътник. Въодушевен от тази щастлива промяна, за която той също има принос, Бой се възползва от престоя си на нормандския бряг, за да представи Габриел на някои важни личности. Вярно е, че в курорта те стават много по-достъпни, отколкото в Париж. По този начин тя ще може лесно да продължи в столицата създадените с тях в Довил отношения.

Но Кейпъл прави още повече за нея. От една страна, той изпитва известно неудобство, че я оставя твърде често сама. Но от друга страна, е много чувствителен към художественото й чувство и творческия й талант и решава, че е настъпил моментът да им даде простор. Възнамерява да й подари бутик в Довил. Там, както смята той, успехът й ще бъде по-бърз и категоричен, отколкото на улица „Камбон“, където тя със сигурност ще се радва на клиентелата, която си е създала на брега през летния сезон.

Като далновиден бизнесмен Бой преценява, че сред доста снобската публика, която посещава този курорт, Коко, която продължава да бъде „различна от останалите“, ще бъде по-забележима. Нейният простоват и непринуден стил ще пасва по-добре на свободната ваканционна атмосфера, която цари там, отколкото на тази в Париж.

Коко се настанява в един бутик на улица „Гонто-Бирон“, предназначена за търговия с луксозни стоки. Улица, стигаща до плажа, в грижливо подбран квартал. Намира се много близо до „Норманди“ и до новото стилно казино „Трианон“, също открито през предходния юли. Елегантният бутик с щори на черно-бели райета и с табела с името на Габриел Шанел бързо привлича шикозна клиентела. Вярно е, че Коко вече си е създала име на модистка в Париж. Сега й помагат две шестнайсетгодишни хлапачки, които почти не умеят да шият. Няколко дни след откриването на бутика, освен шапки тя излага на витрината няколко създадени от нея тоалета. Дрехи, които е измислила за себе си през предходните две години. Един ден присъства на конно състезание, но й става студено и навлича пуловера на един от конярите. Ето как се раждат модите! Друг път въображението й е разпалено от жокейска куртка, захвърлена на някакъв стол. През 1912 г. тя прекарва няколко дни в Етрета, чиито варовикови скали обожава, и наблюдава как нормандските рибари изтеглят лодките си по камъчетата на залива. Вниманието й е привлечено от дрехите на моряците — с дълбоки деколтета отпред и широки платки отзад, които вятърът залепва за тила им. Това е достатъчно Коко да измисли широко три четвърти сако с прилепнали джобове, към което прилага добре подбран колан. Изработва го набързо, носи го и го демонстрира. Пробва го на себе си: такъв е начинът й на работа.

Габриел държи особено много на собствената си физика: създава модата си в зависимост от специфичните си нужди, подобно на някои морски животни, които подбират своята раковина. Бидейки прекалено слаба за времето си, тя изработва не тесни, а широки дрехи, които прикриват този недостатък. Остава си спортна натура и това се отразява на дрехите й. Мрази стеснените в долната част поли, въведени от Поаре, както и тежките тъкани, в които се чувства напъхана, „опакована“, както се изразява тя. Предпочита да използва трикотаж. На събратята й никога не им е идвало наум да го използват: според тях този лигав материал става единствено за изработката на работни жилетки или на шалове за простолюдието. И само ако им хрумне да го предложат на клиентките си, те биха си помислили, че това е някаква лоша шега. Обратно, Габриел смята, че гъвкаво и леко, трикото е идеално за свободното време в курорта.

Смята за нелогично, дори за глупаво там да ходят облечени като в Париж и че няма мода, адаптирана за свободното време. Жените присъстват на спортните състезания, облечени така, както през XV в. дамите с островърхи шапки присъствали на турнирите, обяснява тя, смеейки се. Коко желае да промени всичко това.

На улица „Гонто-Бирон“ виждаме изложени измислената от нея моряшка дреха, жокейските куртки, както и леки сака, поли от платно, копринени блузи, няколко вечерни манта за хладните вечери на Довил, бижута… Постъпва като Жан Ланвен, която, след като дълго време е била моделиер на шапки, наскоро се е насочила към шивачеството…

Габриел е извикала от Виши красивата Адриен. Придружава я верният й Морис дьо Нексон и, разбира се, заради благоприличието, неизбежната Мод Мазюел. Снимка от онова време показва Адриен и Коко, облечени по модата Шанел, позиращи пред луксозния бутик съвсем спокойно, като истински манекенки, в каквито в случая са се превърнали. Скоро след това към тях се присъединява и Антоанет, малката сестра на Габриел. Заедно с Адриен, дърпаща на каишка двете малки кученца порода „Кинг Чарлс“, всеки ден те се разхождат по „стъргалото“ в часовете, в които трябва да бъдат забелязани. Сменят тоалета и аксесоарите възможно най-често, като всичко, разбира се, се взема от бутика. Изглеждат толкова добре, че оборотът на Коко нараства главоломно. Из цял Довил вече се говори единствено за сестри Шанел. Точно както се говорело десет години по-рано в Мулен, но по друг, не особено приятен повод. Понякога Коко си спомня: колко път е извървяла оттогава! Но бързо отпъжда мислите за миналото, което иска да забрави — време на почти пълна мизерия, унижение и неуспехи. Превърнала се е в жена на настоящето, или по-скоро на бъдещето…

Когато делата му не го зоват другаде, Бой, който винаги бърза, отскача до Довил, оспорва или побеждава в някой мач по поло и заминава, седнал зад волана на мощния си даймлер. Вероятно би могъл да се застои за по-дълго край Габриел. Още повече че поведението му притеснява младата жена: казали са й, че Бой често пъти вечеря у Ларю или в „Кафе дьо Пари“ в компанията на красиви чужденки от висшето общество. Но тя не е ревнива… Поне така твърди от гордост и вероятно, за да приспи собственото си безпокойство. Тъй като отдавна в съзнанието й се е загнездила мисълта, че въпреки истинската си привързаност, която й засвидетелства, Бой няма да се ожени за нея. Разбира се, той прави всичко възможно, за да й помогне и да я лансира. Но тя чувства, че той е прекалено амбициозен, за да се реши на неравен брак, който би разклатил социалното му положение. Най-добрият приятел на херцог Дьо Грамон, сътрапезник на редица висши английски благородници, да се свърже с една модистка! Трябва да е пълна глупачка, за да повярва на подобна илюзия! Или прекалено млада! Сега тя е на трийсет години. Край на мечтите. След подобни разсъждения не й остава друго, освен да се отдаде още по-усърдно на работата си.

Професионалните й задължения вероятно й пречат да забележи честото присъствие в Довил на един дребен човек, когото Жан Кокто е описал по незабравим начин:

„Приличаше на кръвожадно насекомо; недоизбръснат, сбръчкан, той постепенно възприема тиковете на преследваните от него жертви. Пръстите му, парчето молив, кръглите му очила, паусовата хартия, която мачкаше и налагаше, кичурът му, чадърът му, дребният му като на жокей силует сякаш се смаляваха и се обединяваха около желанието му да жили.“[1] Този персонаж не е друг, а карикатуристът Сем[2], известен като опасен човек: представете си, че той си налага да чака почти до зори младите жени, които са любимата му плячка, да са достатъчно уморени, така че отпуснатите им черти най-сетне да издадат истинското им лице…

Именно той, стоящ нащрек на терасата на кафенетата покрай „стъргалото“, в това число и „Потиниер“, рисува дрехите на жените, които минават за модерни. Но като „ангажиран“ карикатурист той демонстрира отношение и през пролетта на 1914 г. публикува поредица от албуми, озаглавена „Истинският и фалшивият шик“. От тях излиза, че „истинският шик“ е този на Шанел. Сем се забавлява да представя Артър Кейпъл като кентавър, играещ поло, притиснал към гърдите си Габриел. За да знаят всички, в дясната страна на рисунката е изобразена голяма кутия за шапки, на която се мъдри името на Коко. Ето кое до голяма степен способства за лансирането на младата шивачка сред висшето общество. Можем да се съмняваме дали тя наистина е оценила изкарването на светло на личния й живот. Но като прозорлива реалистка предпочита да вземе под внимание единствено позитивната страна на това, което й се случва. Тя поздравява Сем, който, като верен почитател, ще продължи да я подкрепя.

Още през пролетта на 1914 г. Коко явно се е завърнала в Довил, където присъствието й е все по-забележимо: дори на турнирите по поло, където тоалетът й — отворена бяла яка, кавалерийска шапка, нещо като видоизменено от нея бомбе — изпъква на фона на общоприетото облекло. Когато сезонът е по-топъл, тя е една от малкото жени, които се осмеляват да се къпят, треперейки в 16-градусовото море. За целта са пригодили малко пространство, оградено с въженца, вързани за забити сред първите вълни колчета. Коко е създала за собствено ползване специфична дреха от морскосин хавлиен плат, показваща много по-малко плът от една вечерна рокля. Но, обточена с троен бял шнур, тя не е лишена от елегантност… Забавно е да гледаш как край тези смели жени, които се топят, но никога не плуват, огромната тълпа от любопитни хора, облечени в градските си костюми, коментира държанието или особеностите на телосложението им.

Коко отново се обръща за помощ към Адриен и Антоанет. Тя е щастлива, че е заобиколена от семейството си. Но я застига голяма мъка, смъртта на по-голямата й сестра Жюлиа, повалена от туберкулозата. Тя оставя едно момченце, което е заплашено да бъде прибрано от социалните служби. Много благородно Артър Кейпъл решава да се погрижи за сирака и го изпраща на свои разноски да учи в английския колеж „Бомон“, в който той самият е бил ученик. Тази трогателна постъпка е за Габриел поредното доказателство за силата на чувствата на Бой към нея. Но тя е прекалено прозорлива, за да вярва, че ще прекара остатъка от живота си с него…

Що се отнася до нейната търговия, тя продължава да е все така цветуща. Коко се възползва от инцидент, станал между баронеса Анри дьо Ротшилд, Кити за близките, и нейния шивач, известния Поаре, с когото наскоро се е скарала. Заслужава си да разкажем за обстоятелствата около това спречкване: един ден баронесата пожелава да поднови летния си гардероб. Но ясно съзнавайки социалното си положение, тя не благоволява да иде лично. Настоява Поаре да изпрати при нея малка група манекенки, за да й демонстрират моделите му. В едно хубаво утро, в личната й резиденция, без дори да си направи труда да стане от леглото, тя високомерно ги разглежда през един лорнет, докато банда младежи, за които тя жадува, сипе цинични думи по адрес на физиката на младите жени. Осведомен за отвратителния начин, по който са се отнесли към тях, Поаре се дави от гняв. Когато баронесата отива при шивача, макар да е баронеса, той чисто и просто я прогонва…

Обхваната от бяс и жадуваща за отмъщение, тя решава в бъдеще да ползва услугите на Габриел, чиито модни тенденции се различават коренно от тези на Поаре. Поръчвайки обикновено десетки рокли и палта, тя прави нещо повече: изпраща на Коко всичките си богати приятелки… Така в ателието на улица „Гонто-Бирон“ се изсипва истинска златна мина.

През юли 1914 г. в Довил до постоянните посетители на курорта все още не достигат тревожните вести, които идват от европейските канцеларии. Разбира се, нееднократно се говори за възможна война, включително през 1905 и 1911 г. Но засега като че ли великолепното лято измества перспективата за война в далечното бъдеще. Как може човек да свърже лазурното небе с кървавото клане, което обещават на читателите си писателите с болно въображение, автори на съчинения като „Бъдещата война“ или „Планетата в огън“? Впрочем убийството от 28 юни в Сараево на ерцхерцога Франц-Фердинанд не води до последствията, от които се опасяват някои песимистично настроени умове. За съжаление, в самия край на юли събитията започват да се развиват с бясна скорост: на 28-и е обявена обща мобилизация, после на 3 август започва войната. От известно време Довил се изпразва и в някои часове улица „Гонто-Бирон“ заприличва на улица в Помпей. Щорите на редица вили са спуснати и макар „Норманди“ да е все още отворен, хотел „Роаял“ е принуден да затвори поради липса на клиенти. По улиците вече се движат само мъже на „известна възраст“, деца или жени… Бой е мобилизиран, но преди да замине той мъдро съветва Коко:

— Само не затваряй… изчакай и виж какво ще стане…

Типично по английски! От своя страна, Адриен оплаква заминаването на Морис дьо Нексон, който се е присъединил към драгунския си полк. Донякъде се утешава от това, че всички й повтарят, че войната ще приключи до шест седмици, разбира се, с победа на французите… Впрочем не са предвидили и зимни униформи… Това е показателно!

На практика събитията не се развиват така, както го е предвидил френският генерален щаб. Отблъснати от врага още в началото, смазани от тежката му артилерия, накълцани от картечниците му, зле екипирани и зле подготвени, френските войски отстъпват, често пъти безредно. След поражението при Шарлероа на 23 август и нахлуването на германците в голяма част от френската територия, започва масово стичане на бежанци от Северна и Североизточна Франция към Довил, без да броим парижани, които, както през 1870 г., смятат Нормандия за по-сигурна от столицата. Тези прииждащи бежанци в по-голямата си част са буржоа или аристократи, притежаващи по брега големи вили в нормандски стил, които са затворили няколко седмици по-рано. Впрочем отварят отново „Роаял“, за да го превърнат във военна болница. Обратно, в „Норманди“ се съсредоточава преобладаващата част от парижкия хайлайф: артисти, директори на театри, автори като Жорж Фейдо и младия му приятел Саша Гитри — освободен от военна служба, но занимаващ се активно с организирането на галавечери в полза на ранените, медийни магнати…

Именно в тази обстановка Габриел започва да трупа истинско богатство. Както ще обясни по-късно, тук на брега са се завърнали доста елегантни жени. „Трябваха им не само шапки, но и много скоро поради липса на шивач, и дрехи. При мен имаше само шапкарки. Превърнах ги в шивачки.“ Тази клиентела не е имала избор, тъй като бутикът на Коко е единственият, който работи…

Тя излага на витрината артикули, които е изработила за собствени нужди, или такива, които вече е предлагала, но опростени. Така например шапките вече нямат никаква украса… Това е една семпла и удобна мода, впрочем военновременна мода, управлявана от обстоятелствата. У Шанел винаги ще съществува една учудваща способност много бързо да се адаптира към новите условия.

Освен това, тъй като „Роаял“ е пълен със стотици ранени, редица клиентки се превръщат в болногледачки доброволки. Необходимо е да им се нарисуват и изработят десетки престилки, без да се броят специалните забрадки, които им стоят по-добре от използваните до този момент смешни дантелени бонета. За щастие Габриел, която е минала през тежката школа на сиропиталището в Обазин и се е възползвала от опита на лелята във Варен, се справя много добре. Естествено, изправена пред растящите поръчки, тя се нуждае от допълнителен персонал. Вика спешно Антоанет и Адриен, които са си заминали в началото на август, когато Довил започвал да се изпразва.

Странно, но никога не й идва наум да стане една от тези болногледачки доброволки, които тя облича, та било то само за няколко часа седмично. А и не посещава ранените нито веднъж. Дали това е от липса на състрадание? Или дава абсолютен приоритет на търговията си заради прекомерното си желание да преуспее? Всъщност това е по-скоро желание да скъса тотално с периода от Мулен. На всяка цена трябва да избегне срещата край болничното легло или в болничния коридор с някой от офицерите от гарнизона, които са я познавали като красива, да, но и като толкова бедна и окаяна. Тя иска да забрави жалкото време, когато й лепват глупавото прозвище „Коко“, което ще носи до края на живота си. Все още отекват в ушите й двете срички, които скандират младежите, за да я викнат на бис в опушената „Ротонда“, където убиват съботните вечери, подпрени на отрупани с бокали масички…

Край на всичко това! Сега Габриел спечелва по-добър успех, и то такъв, че е принудена да разположи на тротоара пред бутика си столчета и малки масички, край които да я чака клиентелата й. Когато спускат щората — тъй като слънцето е все още горещо — човек си представя, че се намира на терасата на някое луксозно кафене…

Разбира се, там хората не консумират. Но си бъбрят, коментират новините, разменят си вестници, сведени в момента до една-две страници. Положението е тревожно. Правителството е сметнало за разумно да се разположи в Бордо. „Турнедо (говеждо филе) а ла Бордо“, коментира трезво Фейдо на бара на „Норманди“, между две дръпвания от огромната си пура… С напредването на германските войски напират нови бежански вълни, но се стичат и нови ранени, повечето от които са придвижвани с товарни вагони, настанени, понякога върху мръсната слама, използвана вече за транспортирането на конете към фронта. Габриел научава, че Роальо е зает от щаба на една германска дивизия… По този случай познатите й чистокръвни коне са отстъпили мястото си на тежките коне на германската кавалерия. Роальо вече го няма… Заедно с него изчезва цял отрязък от миналото й, минало, с което тя не се е гордяла и което е решена да зачеркне завинаги от своята памет, наред с унизителните години в Мулен и Обазин.

Все пак след победата при Марна германският обръч все повече се разкъсва. Врагът, който се е виждал как дефилира по „Шанз-Елизе“, е принуден да отстъпи — за съжаление, под строй — към бреговете на река Ен. Наличните сили, от Северно море, в Белгия, чак до Швейцария са се окопали в лабиринтите от траншеи. Като че ли фронтът се е стабилизирал задълго. Така през октомври и ноември Довил отново се опразва. Сестри Шанел се връщат в Париж, а Адриен във Виши. Коко, която е оставила довилския си бутик на грижите на една доверена продавачка, вече посвещава времето си на ателието на улица „Камбон“, където я следва значима част от лятната й клиентела. Така, без тя да има заслуга за това, нещастието на родината й допринася до голяма степен за просперитета на нейното предприятие…

Чувства се доста самотна на авеню „Габриел“. Артър Кейпъл, станал офицер за свръзка на маршал сър Джон Френч[3], е прекалено погълнат от службата си, за да успее да се отлъчи от своя щаб и да дойде в Париж. Но поне в това положение той не рискува живота си, за разлика от нещастния Алек Картър, известен английски жокей, сърдечен любовник на Емилиен д’Алансон. Постъпил във френската войска, за да остане по-близо до приятелите си от Роальо, той бива убит още на осмия ден след пристигането си на фронта…

На Бой това не може да му се случи. През юли 1915 г. той е назначен за член на Френско-британската комисия, натоварена с вноса на въглища във Франция. Значимостта на проблемите, които трябва да реши този орган, се набиват на очи: 95% от френските каменовъглени мини се намират в окупираната територия, в департаментите Нор и Па дьо Кале. Така че, без да споменаваме битовите нужди, въглищата са от решаващо значение за военновременното производство. Трябва ли да напомняме, за да обясним това назначение на Кейпъл, намесата на неговия приятел Клемансо, по онова време председател на парламентарната комисия на армията? Не е изключено. Но във всеки случай, натрупаният, години наред от Бой опит в транспорта на въглища го прави твърде необходим за комисията. Все още притеснена за живота му, Габриел си отдъхва. Най-сетне е извън опасност…

Преди да поеме новите си задължения, Кейпъл получава няколко дни отпуск: използва ги, за да отведе Коко със себе си в Биариц. Вероятно защото това е един от най-отдалечените от фронта френски курорти, където най-лесно могат да бъдат забравени ужасите от войната. Той има право. Двата разкошни хотела в Биариц, „Мирамар“ и „Отел дю Пале“, където някога отсядала императрицата Йожени[4], обявяват, че са пълни, заети до голяма степен от испанската аристокрация, която е свикнала да почива там от десетилетия. Тук идват и богати французи, за да се забавляват, да възстановят здравето си и да вдишват йодните пари на океана, гледката на който никога не омръзва. Докато в останалата част на Франция дансингите са затворени, тук, в големите хотели се танцува танго, внесено още през 1912 г. от Аржентина. Властите си затварят очите — интересът на туризма преди всичко.

Снимка от 1915 г. показва Бой и Габриел, полуизлегнати на фона на раирани тенти, на пясъка на плажа Сен Жан дьо Люз. В компанията им е и Констан Сей, един от големите собственици в захарната промишленост. Редом до тях — голяма, пълна с вкуснотии плетена кошница, приготвена за пикник.

По време на един от тези дни на отдих на двойката й идва наум Габриел да повтори в Биариц тъй успешната за нея операция от Довил. И тук клиентелата е богата, светска, дори донякъде снобска. А и Биариц притежава това преимущество спрямо Довил, че се намира доста по-далеч от театъра на бойните действия. Модата, с нейните фриволности и с лукса, който я обгражда, тук не е тъй шокираща, както щеше да бъде, ако се излагаше в близост до зоните, където всеки ден умират с хиляди. Изборът на Биариц е оправдан и заради близостта на Испания, която е неутрална: Коко няма затруднения при снабдяването с платове, конци или помощни материали. Впрочем, ателието й на улица „Камбон“ — което тя в никакъв случай не иска да изоставя, също ще се възползва от тези преимущества.

Както винаги, Бой дава назаем на Габриел необходимите суми, за да отвори шивашка къща за колекция от рокли, които ще продаде много скъпо.

— Да не са прекалено скъпи? — тревожи се Бой.

— Разбира се, че са скъпи, иначе никога няма да ме вземат на сериозно — отвръща Коко, която отдавна е вникнала в психологията и поведението на купувачките.

Така Габриел наема в Биариц голяма вила, „Вила дьо Ларалд“ на улица „Гардер“, удачно разположена точно срещу казиното, с голям вътрешен двор. И макар да не създава впечатление на нещо величествено, със сигурност изглежда изключително богата. Още от началото на септември подредбата на салоните за прием, на ателиетата и на частните апартаменти е завършена, нает е и персоналът. Коко довежда от улица „Камбон“ особено опитни шивачки, които да присъстват на пробите. Естествено, Антоанет, на която голямата й сестра винаги може да разчита, също е тук. Адриен, която трескаво очаква разрешение да посети любимия си в зоната на армиите, където неговият 25-и драгунски полк е разквартируван за отдих, ще пристигне по-късно — нещо, което Габриел няма да й прости. От известно време тя като че ли се е променила. Очаква всички и за всичко да й отстъпват, особено по отношение на работата й. Право да си кажем, странна е тази нейна черта на характера, която до този момент не се е проявявала и се появява едва сега, когато е на трийсет и две години… Всъщност успехът и заемането на водещи позиции й позволяват да се превърне в това, което в края на краищата тя никога не е преставала да бъде.

При всички случаи нейните предвиждания и тези на Бой се оказват верни. Повече от успех, това е триумф. През салоните на Габриел преминават доста испански аристократки, сред които най-изтъкнатите жени от двора на Алфонсо XIII, богати буржоазки от баските провинции, от Биская, Навара и Арагон, да не говорим за богатите парижанки, отдъхващи на този бряг.

Много скоро шейсетте работнички, наети от Габриел за изпълнение на нарастващите поръчки, стават недостатъчни. Тя се оказва принудена да натовари едно от парижките си ателиета предимно с поръчки от Биариц. В началото на декември Габриел решава да се върне на улица „Камбон“ и да повери шивашката къща при баското крайбрежие на Антоанет. Последната доста се колебае дали да се нагърби с подобна отговорност. Но Коко я успокоява и в случая я хока: „Нещата вървят по мед и масло — казва тя на сестра си — какво искаш повече? Не би ли трябвало да си поласкана, че ти дават такава власт, при това без никакъв риск? Хайде! Стига си правила фасони!“.

Всъщност Коко не поверява управлението в Биариц на сестра си само за да й направи удоволствие. Преди всичко седалището на фирмата се намира в столицата и тя не може да си позволи да отсъства твърде дълго време. Но също така иска да бъде и с Бой. За да изпълнява задълженията си в комисията, той често трябва да пребивава в Париж, докато самата тя не се намира там. Вече три-четири месеца е така. Тя въобще не харесва това положение на нещата, което смята опасно за техните взаимоотношения. Много добре й е известно, че Бой, подобно на Люис на Пол Моран[5], с когото често го сравняват, не може да се откаже от бързите и многочислени авантюри. По-силно е от него. Колкото и да му повтаря, че не се тревожи, все пак предпочита да е покрай него възможно най-често.

На улица „Камбон“ работа не липсва. Още повече че от няколко месеца основният конкурент на Габриел, Пол Поаре, се е отдал изключително на военната конфекция. Що се отнася до нея, в този момент тя е наела вече триста работнички. Работи се здравата! Разбира се, плаща им много добри заплати, но бидейки строга към себе си, тя е такава и към останалите и безмилостно гони тези, които не подхождат сериозно към задълженията си.

Една вечер на улица „Камбон“, малко преди да затворят, разминавайки се със своя счетоводител, Габриел му поставя няколко въпроса относно някаква подробност. След като дава необходимите обяснения, служителят добавя с известна гордост в гласа и погледа:

— Впрочем, със средствата, с които разполагаме, няма от какво да се опасяваме…

Наистина отрупаната с работа Габриел, която не е имала удоволствието да провери счетоводните книги на фирмата от известно време, чувства как изведнъж я обхваща силно любопитство… Какво е всъщност положението й? Знае, че делата й процъфтяват, но доколко? Затова следва счетоводителя, който отваря пред нея огромни черни регистри, но тя не разбира нищо. Не може да осъзнае техническите обяснения, които й дават. В крайна сметка пита каква сума може да изтегли, без да застраши финансовото положение на предприятието си. Когато най-сетне получава точната цифра, тя е потресена: сумата е такава, че тя е напълно в състояние да изплати на Бой всичко, което й е заел до този момент, и дори да добави твърде приличен процент…

Няма да чака дълго…

Би могла — и защо не? — да му съобщи, че много скоро ще му изплати всичко, което й е дал, та дори само за да види как ще посрещне той новината. Но той е в състояние да й отвърне, че не му дължи нищо, още повече че той вече е много богат.

И дума да не става.

Габриел желае да бъде независима. Според нея парите служат именно за това и за нищо друго. Затова на другия ден, още в ранни зори тя внася в сметката на Бой цялата сума до стотинка…

Без да го предупреди…

Той ще бъде информиран от неговата банка, „Лойдс“.

Обиден донякъде от тази постъпка на Коко, през един септемврийски ден, когато двамата се разхождат по плажа на Биариц, той ще й каже не без известна тъга:

— Мислех, че съм ти дал някаква играчка, а аз съм ти подарил свободата…

Но Бой не губи нищо. Казала му е малко преди войната: „Ще знам със сигурност дали те обичам едва когато няма да се нуждая повече от теб!“. Да, в случая е така. Сега тя знае доколко държи на него.

Много години по-късно тя ще отбележи: „Господата Балзан и Кейпъл ме съжаляваха; те ме смятаха за бедно и изоставено врабче. В действителност аз бях един хищник. Малко по малко започнах да разбирам живота, тоест, как да се пазя от него“.

В Париж, осъзнала, че е създала оригинален стил, Габриел се стреми да продължи и да доразвие успеха си, като остане възможно най-близо до възприетите от нея тенденции. Всичко, което тя измисля или обновява в областта на модата, идва от дълбината на душата й, от корените й, от миналото й, но най-вече от физическите й особености…

Прави впечатление, че тя остро се противопоставя на всичко в модата от нейното време, което се стреми да подчертае женствеността. И има защо! Собственото й мършаво тяло не се поддава на общоприетите норми. Бързо се е убедила в това. Констатирала е също, че всичко, което е богаташко, не й отива. По каква причина? Не знае, но е така. Без да го превръща в принцип, но почти инстинктивно, тя въобще не е привлечена от разкошните платове, а от трикото, което е много популярно и на добра цена. Трико за висшата мода? Кой, по дяволите, би се сетил някога за това? Донякъде със завист, Поаре намира точните думи, за да окачестви това: „парцал за милиардерка“. Как въобще се е сетила за трикото? Чисто и просто е наблюдавала някои връхни дрехи, носени от мъжете: жилетката на конярите, пуловер на помощник в конюшнята, тренировъчния екип на Бой. По принцип тя обожава да се облича с дрехи, заети от мъжкия гардероб: брич на коняр от Роальо, пардесю на Леон дьо Лаборд. През целия си живот ще следва тази тенденция при модата Шанел. Уверена в своя вкус, тя е осъзнала, че това й отива, не само на нея, но и на значителен брой жени, които ще могат да се заиграват с това двусмислие, с този чар на двойствеността. Открила е нов начин за подчертаване на женствеността: не толкова ярък, по-завоалиран, но не по-малко ефектен.

Трябва ли да свързваме вкуса на Шанел към трикото със скромния й провинциален произход, с всичките тези вечери в детството й, прекарани под монотонното тракане на иглите за плетене? Твърде вероятно да. Но Габриел, която упорито иска да заличи всичко, свързано с миналото й, не би го допуснала съзнателно.

През зимата на 1916 г., когато трудно може да се намерят платове, Коко се нуждае за бъдещите си модели от някоя по-обикновена материя, която да не се отличава много от трикото, с което тя вече има опит, но която, използвана за производството на луксозни дрехи, би стояла неочаквано благородно. Ще успее да открие това, което търси. Всъщност става така, че малко преди войната индустриалецът Родие, производител на текстил, притежава запаси от жарсе, произведено за изработката на бонета. Но доставчиците бойкотират този нов плат, тъй като го смятат за прекалено суров, дори само за мъжко бельо, така че част от него остава непродадена. Научавайки това, Коко, която умее да взима бързи решения, го купува, без много да се двоуми. Едновременно с това тя моли Родие да поднови производството, тъй като й трябва още. Тогава се сблъсква с твърдия отказ на фабриканта, който, опасявайки се да не остане с нови запаси на склад, й казва с кисело изражение:

— Жените още по-малко ще искат да го носят! Вярвайте ми, това е плат, който провисва, който се набръчква, който се нагъва… Нищо няма да излезе от него, нищо!

Но Коко, която не обича да й се опъват, настоява. Погледът й помръква, тонът й бързо се покачва. Не по-малко упорит от нея, той ще отстъпи едва когато тя му докаже, че греши…

Всъщност, агитирайки чрез личния си пример, тя създава за себе си и носи редовно един почти аскетичен комплект, включващ три четвърти сако от жарсе, което не се поддава на вталяване… Дали защото, както са й казали, новата тъкан се работи много трудно и най-малкият опит за прищипването му над ханша приключва с катастрофално разплитане? Както се говори, Коко изпаднала в страшна криза. След което, отказвайки да се признае за победена, тя разрешила проблема, премахвайки умишлено тази талия. Това е напълно в съответствие с нейния характер.

Много бързо тя подготвя нови модели за клиентите си от Биариц: като този, който се появява през 1916 г. в „Харпърс Базар“ — първият, създаден от нея, който е публикуван — това пак е рокля, но без талия: вместо това тя завързва шал, спускащ се небрежно на ханша. Деколтето завършва не с корсаж, а с жилетка по мъжки маниер. Запленена именно от този модел, американската коментаторка, неспособна да намери точни думи, за да опише толкова неочаквано творение, го нарича „а charming chemise dress of Chanel“[6].

Нека добавим, че в разрез с тогавашната традиция, Габриел съзнателно скъсява роклята. Разбира се, Поаре също е започнал да показва крака: но този път тя открива цялата пета и дори малко повече. Каква революция! Каква носталгия ще настъпи скоро у мъжете, свикнали да дебнат у непознатите онзи сладък момент, когато качвайки се на тротоара, те повдигат тъй деликатно долната част на полата си, разкривайки по този начин съвсем малка частица от своята същност. Впрочем това се превръща в една от любимите теми на жанрови художници като Жан Беро или Албер Гийом.

Независимо от всичко, Родие признава грешката си и пуска в производство жарсето, за което Габриел, умела в точните формулировки, ще каже: „Жерсето се използваше дотогава само за отдолу; аз му оказах честта да го извадя отгоре“.

На практика извършената от Коко революция не се ограничава единствено до избора на нови материи. Някога основна грижа на шивачите бил декоративният аспект на дрехата (ярки цветове, богати платове, бродерии, дантели, джуфки, волани, воали, воалетки, рюшове, пискюли, множество бижута, изпипване от всякакво естество…). Според вижданията на Шанел първостепенно значение има силуетът, основната линия. Спешно трябва да се премахнат всички излишни украси, всички финтифлюшки, и като цяло, всяка технология, която може да развали изчистената линия на силуета. Така Габриел извършва една и съща операция и при дрехите, и при шапките.[7] Непрестанното търсене на строгостта и избавянето от излишества, свързани с използването на евтини тъкани, превръща бившата пансионерка на монахините в янсенистка в модата. И не е изключено строгостта на архитектурата в Обазин, суровостта на униформата на „сестрите“, обучавали малката Габриел, да имат донякъде пръст в изграждането на вкусовете на Коко Шанел.

Типично парижката улица „Камбон“ не е толкова далеч от Корез…

Редом с тази тенденция, у Габриел се проявява и друга, тази, която я кара да насърчава физическата свобода у жената, подвижността на тялото й. До неотдавна, след като се отказали от шлейфовете, които обирали прахта, елегантните дами продължавали да носят така наречените „спънати“ поли, тоест силно стеснени в долната част. Това налагало носенето на специални жартиери, свързващи тясно краката, така че жената можела да прави само ситни крачки.[8] През 1916 г. положението вече не е същото… След заминаването на милиони мъже на война, жените, принудени да водят активен живот, придобиват съвсем нова независимост. Но Шанел притежава и ще притежава таланта да адаптира модата към непрестанно променящите се условия, пред които нейните клиентки — и тя самата — се оказват изправени. Широките дрехи, които тя създава, липсата на точно определена талия, отказът да бъдат непременно подчертани бюстът и бедрата, безапелационното осъждане на корсета, скъсените поли, всичко това е в духа на нарастващата свобода на женското тяло, облечено в широки дрехи. Всички тези нововъведения съответстват на новия начин на живот, който водят клиентките след 1914 г. Вече има делови жени, които поемат ръководството на предприятието в отсъствието на съпрузите им, спортистки, състезателки на голф, участнички в автомобилни състезания… и, чисто и просто, жени, които вземат метрото или автобуса. Обратно, излагащите се някога на показ по хиподрумите в Лоншан или Шантийи жени, отрупани с бижута, кожи и екстравагантни шапки, изглеждат като оцелели от някаква отминала епоха. „Върнах свободата на женското тяло, ще каже Габриел. Това тяло се потеше в парадно облекло, под дантелите, корсетите, бельото, подплънките.“ Така, когато Шанел руши една мода, която е мразела, и създава абсолютно нов женски силует, сякаш се озоваваме в друг век…

Междувременно войната продължава и не се очаква да приключи скоро. Макар че през 1916 г. Франция успява да устои при Вердюн с цената на три хиляди убити на ден, макар германското настъпление да се проваля, сега те продължават да са тук, окупирали десетина департаменти. Редят се лоши и хубави новини. През април 1917 г. Съединените щати влизат във войната на страната на съюзниците. Но през март същата година, под натиска на революцията, цар Николай II абдикира и руската армия се разпада. Все по-малко ще може да се разчита на нея, за да спрат германските войски на изток. Още по-лошо, няколко месеца по-късно, след като завземат властта, болшевиките искат сепаративен мир, който получават при Брест-Литовск. И тъй като Съединените щати разполагат само с малобройна и зле подготвена войска, съюзниците са тези, които ще трябва да посрещнат атаките на германската армия, чийто личен състав се е удвоил. Това са двеста допълнителни дивизии, командвани от забележителния Лудендорф, които ще се нахвърлят на Франция.

Уморени да гледат как войната се проточва, все така кръвопролитна и без надежда за бърз край, войници се самонараняват, отказват да излязат от окопите по време на атака, а други дезертират. Възползват се от отпуската си, за да не се върнат повече във военните си части. Подобни инциденти се случват в над стотина полка. Поради което се налага да разстрелят „за назидание“ шейсетина бунтари.

Тъй като тези трагични събития се случват през май 1917 г., голяма е почудата, когато в Лондон, изпод перото на Артър Кейпъл при издателя Вернер Лаури излизат неговите Reflections on Victory and a Project for the Federation of Government („Размисли върху победата и проект за бъдещо съвместно управление“). Победата. Разбира се, съюзниците я очакват. Но да я смята за постигната в период, когато положението не може да бъде по-лошо… да се занимава с това как ще трябва да се организира Европа, след като войната бъде спечелена… не е ли прекалено рано? Всъщност Бой, който искрено се възхищава на своя приятел Клемансо, споделя в случая неговата увереност: „Старият“, както го наричат войниците, посещава често окопите, които обхожда с бастун в ръка, с невероятна деформирана шапка на главата, увит в шал от памтивека. Той се грижи за удобството на войника, опитва от приготвената в походните кухни супа, топейки нееднократно дългите си мустаци „а ла голоаз“ във войнишките баки. Циркулирайки из окопите, той непредпазливо се излага на вражеския огън, при което придружаващите го офицери ги избива студена пот. В крайна сметка успява да предаде вярата си на фронтоваците. Няколко месеца по-късно ще го наричат вече „Бащата на победата“ или „Тигърът“.

Трудът на Кейпъл не минава незабелязан: удостояват го с рецензия в литературната притурка на „Таймс“ (Times Literary Suplement). Това, че един бизнесмен и играч на поло е успял да напише подобно нещо, учудва мнозина. Наред с няколко чудатости и утопични виждания, откриват у автора един неумолим враг на национализма, убеден привърженик на европейската федерация, както и на систематичната децентрализация. Накрая, бидейки по-трезв от Клемансо по тази въпрос, от вниманието на автора не убягва фактът, че мир, базиращ се изключително на идеята за реванш на едните и унижение на другите, много скоро ще предизвика избухването на нова война. Каква прозорливост!

Но може би тази правдива визия за бъдещето се отдава по-лесно на поданик на страна, чиято територия нито е била завладяна, нито опустошена от войната…

Отпечатването на труда му и необходимостта от представянето му принуждават Бой да се заседи в Лондон. Продължителното му отсъствие не може да не предизвика у Габриел известно огорчение. Тя знае, че в Англия Кейпъл се движи често в средите на дребните благородници, в които му е неудобно да я въведе заради произхода й, макар никой да не му е намеквал за това. Той понася много тежко това двусмислено социално положение, докато Габриел се чувства изоставена заради светските условности, които тя смята за жалки.

Именно през този период на полусамота тя решава безжалостно да отреже великолепните черни коси, които се спускат до ханша й. Дотогава ги е сплитала в тройна плитка, която е увивала около главата си в елегантен кръг.

По-късно ще даде много сложно обяснение на тази си постъпка: експлозия на нейния газов водонагревател, който избухнал точно преди да тръгне за Операта, изцапал я цялата със сажди и я принудил да отреже косата си, която вече не била за пред хората. Този хиляди пъти променян и дообогатяван през годините разказ ще стане една от майсторските изяви в нейните разговори…

Трябва ли да й повярваме? Толкова често тя повтаря, че легендата я интересува много повече от реалността…

Всъщност, вероятно е завладяна от дух на отмъщение, когато пожертва тази великолепна копринена коса със самурен блясък. Косата, която Бой е обичал да гледа как се разпилява по раменете й… Така го наказва тя за твърде дългото му отсъствие…

Вероятно изпитва желание да изтрие всякакъв спомен за бившата млада жена от Роальо и Муден, период, богат на напразни надежди и непоносими унижения. А и нали точно у Етиен тя се влюбва в мъжа, който се отдалечава от нея?

Независимо от всичко, тя смята, че късите коси много й отиват и откриват издължената й шия, с която много се гордее. Впоследствие, преди всяко представяне на колекция, Коко винаги ще подрязва косата си с ножица…

През този месец май на 1917 г. Габриел създава школа. И новата й прическа за кратко време става модерна. Пол Моран не пропуска това събитие. По страниците на „Журнал“, който редактира през същия месец, той отбелязва, че от няколко дни тенденцията при жените е да носят къси коси. „Всички й се подчиняват“, отбелязва той, като се почне от Шанел и г-жа Льо Телие. Би могъл да добави името на Март Давели, певица и приятелка на Габриел, както и това на Адриен Шанел. Разбира се, петнайсет години по-рано, по нареждане на съпруга си Уили, Колет също реже дългата си метър и половина коса; същото прави и Полер, като и двете предизвикват скандал, но нямат последователки. Обратно, този път Коко лансира мода, която ще трае дълго…

През май 1917 г. една нова среща ще промени за пореден път нейното битие. Един от приятелите й е договорил за нея вечеря с актрисата Сесил Сорел, на която тя винаги се е възхищавала и която желае непременно да опознае. „Да вечерям у Сорел, това ми се струваше най-хубавото“, ще признае тя по-късно. Четирийсет и четири годишната Сесил Сорел, актьор акционер в трупата на „Комеди Франсез“, по онова време е на върха на славата и всички си спомнят за изпълнението й на Селимен в „Мизантроп“. Изключително красива, тя е въплъщение на дива, еднакво екстравагантна както в личния си живот, така и на сцената.

Но Коко е идеализирала прекалено много актрисата, у която, както самата забелязва с изумление, „всичко е фалшиво“. Първо зъбите й: тя непрестанно има чувството, че ченето й ще падне. Дали няма да се наложи да се втурне, за да го вдигне? Вместо покривка и за да се представи за богата, Сесил Сорел е сложила златиста тъкан, която не е вече нова. На прозорците висят двойни завеси от леопардова кожа, на която са изпокапали половината косми… Накрая, по земята са разположени огледала с различна форма, които вероятно трябва да представляват водни повърхности или езера… Не става ясно. По време на яденето един пианист изпълнява траурни маршове… Можем да си представим отчаянието на Габриел, маниачка на чистотата, на естественото, на семплото, когато е изправена пред този префърцунен декор, който се различава коренно от всички, което харесва… Затова тя не си отваря устата през цялата вечеря и шегите на съседа й по маса, художникът Хосе-Мария Серт, не успяват да разведрят намръщеното й лице. Единственото, което си позволява, е след вечерята да размени в салона няколко думи със сътрапезниците си, сред които са Мися Годебска[9], бивша госпожа Едуарде и бъдеща госпожа Серт… Става така, че Мися е изцяло завладяна от Габриел, която според нея е надарена с „безкрайна грация“, с „неустоим чар“ и най-малкото й напомня за госпожа Дюбари! Когато си тръгва, тя я поздравява за едно много красиво манто от червен велур, обточено с кожа, което се кани да облече. Коко незабавно го поставя на раменете на Мися, като й казва, че е много щастлива да й го подари. Естествено, последната отказва подаръка, но намира жеста на тази истинска „чаровница“ за много обаятелен с непосредствеността си.

Още на другия ден Мися бърза за улица „Камбон“. В бутика чува как две жени си говорят за собственичката, наричайки я „Коко“. Шокирана е, че прикачат такъв вулгарен прякор на едно тъй изключително същество, и само при тази мисъл сърцето й се свива… Най-сетне я среща и часовете минават в разговор, в който говори предимно Мися, а Габриел почти не продумва. Мися толкова се увлича, че Коко се чувства задължена да покани новата си приятелка и спътника й на вечеря у дома. Този път Бой, който не е успял да присъства предния ден на обяда, се появява…

Така се слага началото на една пламенна и бурна дружба между Габриел и Мися, която ще се доразвие една година и половина по-късно, когато Коко ще осъществи едно пътуване с двойката.

„Имах една-единствена приятелка“, ще каже Коко в края на жизнения си път. Няма да са излишни няколко думи за тази необикновена личност.

Родената през 1872 г. Мися Годебска е дъщеря на Киприян Годебски, познат по онова време из цяла Европа скулптор, който си купува мраморна кариера в Карара, за да може да удовлетвори всички поръчки. Майката на Мися се нарича Софи Серве, дъщеря на известен виолончелист, живеещ сред разкош в Хале, в близост до Брюксел. В обширния си и луксозен дом в белгийско-италиански стил той седмици наред подслонява приятели, сред които Ференц Лист, често пъти придружаван от облечена като мъж жена, така наречената Жорж…; Ектор Берлиоз и диригенти на оркестри като Ханс фон Бюлов или Шарл Ламурьо. Там издигат в култ Бетовен, разбира се, Лист, и най-вече Вагнер.

Мися е родена при доста невероятни обстоятелства. Докато майка й Софи пребивава у родителите си в Белгия, баща й изпълнява поръчки в Санкт Петербург за фамилия Юсупови. От анонимно писмо майка й научава, че мъжът й поддържа връзка там с привлекателната Олга, леля на младата жена. Нещо повече, съпругата и любовницата на напетия скулптор са едновременно бременни от него. Въпреки напредналата си бременност, Софи заминава веднага за Русия, за да сложи някакъв ред в тази най-малкото невиждана ситуация.

Бог знае по какво чудо Софи Годебска, въпреки мразовитата руска зима, стига до крайната цел на своето пътуване, потънала под снега отдалечена къща.

След като изкачва с усилие вледенените стъпала на парадния вход, преди да позвъни, тя се обляга на вратата, за да си поеме дъх: точно в този момент чува смях, който й е до болка познат, на който отвръща един женски, не по-малко познат смях… Тя не смее да позвъни… Да прекоси три хиляди километра, за да получи потвърждение на своето нещастие, на клетата жена й идва малко в повече. Няколко часа по-късно тя умира, раждайки Мися.

Ето тази драма бележи съдбата й.

Въпреки това тъжно начало, Мися няма да е лишена от възможности. Отгледана от баба си в Хале, както вече споменахме в семейството на музиканти, тя познава нотите още преди да се научи да чете. Дори й е разрешено да свири на коленете на Лист. Преждевременно развита, своенравна, нейното битие е доста хаотично: две мащехи, непрестанно сноване между Полша, Белгия и Франция. На четиринайсет години, вече великолепна пианистка, тя става много красива. Царска осанка, закръглена, точно каквито жени се харесват по онова време. Овалните й форми, съчетани с тънка талия, лице, издаващо плътска ненаситност, всичко у нея напомня за демоничните креатури, продукт на въображението на Фелисиен Ропс — белгийският художник, с когото впрочем тя се е запознала у баща си…

На осемнайсет години Мися бяга в Лондон, връща се в Париж, където се издържа с уроци по пиано, осигурени й от Форе. Двайсет и една годишна, през 1893 г. тя се омъжва за братовчед си, младият Таде Натансон, един от тримата синове на богат полски банкер евреин и на рускиня. Но братя Натансон познават парижкия хайлайф от литературата и изкуствата. Четири години по-рано те са основали месечно издание „Ревю Плаши“ (субсидирано от родителите им), което помества статиите на най-добрите писатели по онова време: да изброим имената на сътрудниците в „Ревю“ би било равнозначно на това да изброим индекса на учебник по история на френската литература: Барес, Клодел, Фенеон, Жам, Жари, Маларме, Мирбо, Пети, Пруст, Зола…

Младата двойка се установява на улица „Сен Флорентен“. Стените на апартамента са украсени с картини от приятелите на младоженеца. В долния ъгъл на платната четем имената им: Бонар, Редон, Вюйяр… Повечето от тях ще илюстрират рекламните афиши, популяризиращи „Ревю“. Не е учудващо, че те многократно възпроизвеждат чертите на лицето и елегантния силует на Мися. Всички са покорени от чара й, таланта й на пианистка, фантазията й, екстравагантността й и предизвикателната й реч. От нейните портрети, рисувани от най-престижните майстори тогава и по-късно, би могло да се аранжира малка експозиция. Така например Реноар, с парализирани вече ръце и с четка, закачена за пръстите му, я рисува на осем сеанса, дълбоко разочарован, че никога не му е позволила да нарисува гръдта й…

През 1905 г. Мися, която се е развела, става съпруга на пребогатия Алфред Едуарде, шкембест бизнесмен, между другото собственик на „Матен“. Той се влюбва страстно в нея и, така да се каже, я отнема от съпруга й. В този момент, съхранявайки приятелството си с творците, Мися опознава твърде циничните среди на журналистите, спекулантите и на кокотките, които са й били напълно непознати дотогава. Четири години след тази сватба, уморена от държанието на Едуарде, който, продължавайки да й изневерява, се оказва обзет от натрапчива ревност и невероятен насилник, тя се развежда през 1909 г. Постъпва правилно, защото малко след това Едуарде е заподозрян в това, че е удушил и удавил в Рейн новата си съпруга, красивата актриса Женевиев Лантелм…

Впоследствие Мися се свързва с един известен по онова време художник и декоратор, каталонец на име Хосе-Мария Серт. Син на индустриалец, той не само е богат колкото своя предшественик, но е и много по-начетен. Бароков художник, Серт е екстравагантен колкото и новата си приятелка. Често пъти облечен с пелерина и със сомбреро на главата, той не остава незабелязан. Макар да е алкохолик и морфинист, не е загубил енергията и жизнерадостта си. Дребен, набит и словоохотлив мъж, той рисува огромни платна или декорира катедрали като тази на град Вич в Каталония, както и салоните на хотел „Уолдорф-Астория“ в Ню Йорк (наричат го иронично уолдорфекият Тиеполо), което не му пречи да разкрасява будоарите на улица „Лоншан“. Художниците, приятели на Мися, могат да се подсмихват и да го наричат „г-н Жожо“. Въпреки това, именно той запознава приятелката си и останалите от компанията с един странен персонаж, чиято черна коса е пресечена от съвършено бял кичур… Това е Дягилев, гениалният създател на Руския балет, на чието представяне Мися ще посвети всичките свои усилия…

Такава е през 1917 г. оригиналната и сложна личност на тази, която в течение на години ще играе, наред със Серт, значима роля в съдбата на Габриел…

В края на същата тази 1917 г. военното положение на съюзниците е откровено лошо. На практика Франция се оказва при същите катастрофални условия като през август 1914 г. Тогава се обръщат към Клемансо, който на 16 ноември става председател на министерския съвет с мисията да спаси страната. Нараства политическата тежест и на Кейпъл. При това, той отива да види приятеля си в резиденция „Матиньон“, за да предложи да предостави на разположение на Франция своите въглевози: жестът е красив… тъй като подводниците и военната флота на германците са в състояние да изпратят голяма част от тях на морското дъно. Премиерът приема и непрестанно сипе похвали по адрес на своя английски приятел…

Още с идването си на власт той се стреми да разпали националистическата енергия на французите.

Въпреки непосилната си задача и тежестта на годините, пъргавият старец продължава да обхожда окопите и тъй като президентът Поанкаре отказва да го последва, той му подхвърля с презрение: „Има две напълно излишни неща: простатата и президентството на Републиката“.

В това време делата на Коко процъфтяват: сега тя вече може да си позволи да купи за 300 000 златни франка голямата вила в Биариц, седалище на нейния филиал, на която до момента е обикновен наемател.

Модните списания от епохата стават видимо изразители на нарастващите й успехи. От 1916 г. „Елеганс паризиен“ представят повечето от моделите й от жарсе. От 1915 г. в „Харпърс Базар“ може да се прочете: „The woman who hasn’t at least one Chanel is hopelessly out of the running in fashion“. („Жена, която няма поне един Шанел е непоправимо демодирана“.) От 1917 г. преобладаващата част от клиентките на Габриел се състои от американки, които я познават като „Диктаторката на жарсето“, „Вог“ отвъд Атлантика отбелязва присъствието на нейните рокли от жарсе през април в Палм Бийч. Що се отнася до „Харпърс“, той установява: „This season, the name of Gabrielle Chanel is on the lips of every buyer“. („През този сезон името на Габриел Шанел е в устата на всички купувачи.“) Но шивачката има достатъчно търговски нюх, за да замести черното, бежовото и тъмносивото, които използва за парижанките, с по-ярки цветове като бордо или зелено, когато определя своите модели за Съединените щати, които не са тъй директно замесени в конфликта, макар наскоро да са заявили подкрепата си за съюзниците.

Нека си представим огромния албум със стотиците модели, създадени от Коко по време на войната. Той би учудил читателя с немислимо богатото й въображение. Що се отнася до използваните материи, освен жарсето тя шие и от сатен, крепдешин, серж, велур, кадифе, тюл, дантела… Освен това обича да обточва дрехите с ленти от кожа на по-достъпни животни като заек, къртица или бобър, нещо като опозиция на скъпите и обичайно използвани във висшата мода визон и самур, които се намират по-трудно. Но освен чисто икономическите съображения в случая трябва да се отчете и отвращението на Габриел към „богатите“ материали, които според нея пречат безцеремонно на модата. Последната трябва да бъде изключително изчистена, семпла и сдържана, а не с показна пищност.

Що се отнася до нейните лични творения, Коко не желае да стои встрани от общите тенденции на времето. Така например през 1917 г. и чак до 1920 г. тя изработва рокли с повече или по-малко акцентирана форма „бъчва“ и със странична драпировка, целяща да разшири ханша. Но всичко, което тя създава, е съобразено с новия начин на живот на жените, три четвърти сака с много широки поли — всичкото от жарсе — множество сака с къси ръкави и дълбоки джобове, замислени така, че в тях да могат да се държат ръцете и дълги топли шалове… Тази политика в модата, която Габриел прилага систематично, й носи големи успехи…

За нещастие частният й живот съвсем не й носи същото удовлетворение. Превърнал се в много важна личност, Бой все повече се движи във висшето общество — френското и английското. Той е амбициозен, много амбициозен. За Габриел дори прекалено амбициозен. Един ден посещава в зоната на военните действия своята сънародничка, херцогиня Съдърланд… Тя е една от тези гранд дами на своето време, отлично обрисувани от Кокто в „Тома Самозванеца“, които организират служби за помощ на ранените. Сред милосърдните сестри Бой открива една красива млада жена, която вече е забелязал в Лондон, Даяна Листър, по баща Рибълсдей. Дъщеря и снаха на лордове, едва омъжена, тя за съжаление овдовява — често срещана съдба през този трагичен период. Благородническото й име, правилните й черти, кротката й нежност, набиващата се на очи крехкост, незаслуженото нещастие, което я постига — всичко това затрогва Бой. Той дори е в състояние да си въобрази, че е влюбен в нея, което, впрочем, го устройва. Когато обявява официално, че иска да се оженят, молбата му е незабавно удовлетворена. Така той получава всичко, което желае. Като жених на Даяна, макар да не е благородник, той влиза почти официално в редиците на аристокрацията. Впрочем той бива назначен за политически секретар на британската секция към Големия междусъюзнически съвет във Версай. Какво повече би желал този човек от простолюдието, който вечно е страдал заради неясния си произход?

Сватбата му ще се състои през октомври 1918 г. при родственик на Даяна, шотландският аристократ лорд Ловат, в частния параклис на Бофорт Касъл, в имението му в графство Инвърнес. Замъкът сякаш е излязъл от английски роман, действието на който се развива във викторианско време сред аристократичните среди: вековни дървета, огромни ливади с овце, изпъстрени с езера, опасани от жълтуга.

Нека се върнем към 1918 г., в момента, когато Бой се е оженил. Настъпил е мигът, когато трябва да информира Коко. Само очи в очи. С писмо, би било по-лошо… Но когато се озовава пред нея, когато я вижда тъй пламенна и едновременно с това толкова ранима, сърцето му се свива… търси думи… Не ги намира. Ужасно положение, но именно тя трябва да му помогне. Впрочем тя е имала съмнения. По-късно ще сподели с приятелите: „Преди още да проговори, вече знаех…“.

Тя стои с достойнство пред него. Честолюбието й я принуждава да се държи гордо.

След заминаването му, тя се отдава изцяло на мъката си. Сега ще си поплаче… цели часове наред. Разбира се, знаела е, но е живяла, сякаш нищо не е подозирала… така че ударът, който получава, се оказва непоносим.

Окончателното скъсване би било логичното последствие от тази сцена. Но нищо такова не се случва… Изглежда на Бой и за миг не му е идвало през ума да напусне Габриел… Що се отнася до нея, ранена от решението на своя любовник, тя е прекалено влюбена в него, за да реши да затръшне вратата пред лицето му. Дори търси безброй причини да го оправдае, още повече че вижда колко близки са техните характери и съдби. И двамата трябва да си разчистят сметките със своето унизително минало. Оттам идва тази жажда за успех в обществото и ожесточение да победят, което поглъща цялата им енергия. Впрочем, та нали именно с тази цел всеки един от тях и по свой начин е насочвал битието си? Защо да обвинява Бой, че е това, което е тя самата? Не са ли те родени за съучастници? Явно именно по този начин Коко се готви да приеме новите им взаимоотношения…

Независимо от всичко, тя повече не може да остане в дома на Бой на булевард „Малерб“.[10] С посредничеството на Мися наема мебелиран апартамент в близост до моста Алма, на №46 на крайбрежната улица „Били“ (понастоящем крайбрежната „Токио“). Това е обикновен партерен апартамент с доста странна обстановка. Нишата за леглото е изцяло облицована с огледала, преддверието също. Таванът е лакиран с особено бляскаво катранено черно, а един огромен позлатен Буда налага своето натрапчиво присъствие.

Дълго време Коко ще бъде обсебена от този декор, чиито теми и елементи тя ще възпроизвежда многократно в домовете, които ще обитава до края на живота си. Свързан с болезнения спомен за Бой, той вечно ще терзае ума й…

По това време Париж вече не е празничният град, познат отпреди войната, а още по-малко „градът на светлината“: за да не открият вражеските бомбардировачи твърде лесно столицата, фенерите са боядисани в синьо и осветлението е призрачно и зловещо.

Един мартенски ден на 1918 г. необяснимо явление стъписва парижани: на 23-и над града се изсипват осемнайсет бомби, убивайки петнайсет човека и ранявайки трийсетина, без при това в небето да се е появил и един германски самолет. Трябва да приемат действителността: нищо, че фронтът е на цели сто и двайсет километра от Париж, врагът е успял да построи оръдие с непозната до този момент далекобойност. А така наречените бомби са чисто и просто снаряди. 240-милиметровото оръдие, наречено „Дебелата Берта“ (на името на госпожа Круп фон Болен, съпруга на конструктора), е разположено в гората Сен Гобен, в околностите на Соасон. Дулото му е толкова дълго, че се нуждае от впечатляваща стоманена подпора, за да не се пречупи на две. На 29 март настъпва истинска трагедия: по време на петъчната служба един снаряд достига до църквата „Сен Жерве“ (зад кметството). Сводът се срива, убивайки осемдесет човека и ранявайки други двеста вярващи… По принцип снарядите разрушават само горната част на сградите, така че тези, които имат средства, се настаняват на първите няколко етажа на парижките хотели като „Мьорис“ или „Терминюс“; други, които са много повече на брой, напускат Париж. Опасността е дотолкова по-голяма и поради факта, че никоя сирена не е в състояние да предупреди населението да се скрие в убежищата. Столицата е бомбардирана също от „готите“, големи двумоторни триместни самолети, които, когато времето е хубаво, идват да изсипят товара си почти всяка вечер към единайсет часа. Белезникавите им силуети с черни кръстове се открояват на светлините на прожекторите. Това се превръща в любима атракция за безотговорните или фаталистки настроени парижки зяпачи, които се трупат по мостовете, за да разширят зрителното си поле…

За тези, които обичат театъра, но дотолкова, че да рискуват живота си, един изобретателен директор, Гюстав Кенсон, подготвя подземна зала с четиристотин места, наричана „Л’Абри“[11], където хората идват да аплодират премиерата на оперетата „Фифи“…

Що се отнася до хората, които под воя на сирените се спускат в мазетата на сградите, Габриел не пренебрегва и тях: измислила е за клиентките си специална сатенена пижама в бяло или в бордо. По този начин те запазват своята привлекателност в условията на най-неподходящата обстановка.

Наблюдавайки винаги реалните условия на живот на жените от своето време, Габриел констатира, че недостига от шофьори, наричани тогава „механици“ (всички са мобилизирани), принуждава клиентките й да ходят по всяко време на пазар пешком. Тогава тя създава за тях каучукови мантии срещу дъжд, вдъхновени от тези на шофьорите, снабдени с широки джобове и приспособени да се закопчават бързо. „Клонира“ ги в черно, бяло, розово или синьо… Това е световен триумф: в Съединените щати, в Бразилия, в Аржентина ги разграбват.[12]

Обратно, във Франция нещата не вървят така задоволително. Между март и юли 1918 г. Лудендорф провежда четири големи атаки, в резултат на които немските войски стигат до Вилер-Котре, само на 65 километра от Париж… Положението е почти същото от септември 1914 г. Един милион парижани заминават. Англичаните подготвят прекачването на войските си на корабите през пристанищата Кале и Булон (тъй като Дюнкерк е прекалено близо до бойните линии). Какви са причините за това поражение? Същите, които са предвиждали: Германия е успяла да хвърли срещу Франция огромно количество калени в боя дивизии, освободили се при напускането на руснаците на войната. Докато от страна на съюзниците, американците ще могат да се намесят ефективно не по-рано от месец август…

През същото това лято на 1918 г., освен деловите пътувания, които обичайно извършва до Довил и до Биариц, Коко отива на лечение в Юриаж, в Изер. Там я е замъкнал драматургът Анри Бернстейн. Те наемат частната резиденция, „Вила де Жарден“, където е отседнала и Надин дьо Ротшилд[13]. Дали Бернстейн не е любовник на Габриел? Няма да узнаем. Впрочем, не е тайна, че броят на завоеванията на този булимичен донжуан, автор на „Тайната“, е безкраен. Можем да допуснем, че поведението на Бой спрямо Коко е такова, че тя е в състояние да възвърне свободата си. Следователно е напълно възможно да е имало авантюра между двамата. При все това, жената на Анри, Антоанет, пристига с дъщеря си Жорж в Юриаж, за да се присъедини към съпруга си и остава там с него и с Коко цели осем дни. Двете жени се разбират чудесно. Фотографии от онова време са ги запечатали облечени и тримата с пижамите от бял сатен, които Габриел е изобретила. Те вече са „унисекс“, както се казва днес, но този път става въпрос за дрехи за под слънцето, а не за бойна тревога, както е било няколко месеца по-рано. Тази близост между Бернстейнови и Габриел не е учудваща. Тя ги познава от по-рано, особено Антоанет, която е била нейна клиентка в Довил и Париж, преди сватбата й през 1915 г. Независимо дали е имало, или не, кратка авантюра между Бернстейн и Коко, двете приятелки продължават да се виждат и да си пишат. Нещо повече, Коко се превръща в съветничка в сърдечните дела на по-младата Антоанет, както го доказват многобройните писма на Габриел, пазени от дъщерята на драматурга, госпожа Жорж Бернстейн-Грубер. Двете кореспондиращи си жени си симпатизират, още повече че си имат работа с един и същ тип мъже, абсолютно неспособни да бъдат верни. От своя страна, Анри Бернстейн лоялно е предупредил Антоанет преди самата им сватба: един „артист“ като него никога няма да може да бъде мъж на една жена, иначе той чисто и просто ще „умре за своето изкуство“. Което не му пречи да изпитва към нея „безкрайна нежност“. Що се отнася до Бой, който впрочем не може да се измъкне с извинението, че е „артист“, той принадлежи към същата порода мъже и не го крие.

Така, когато по-късно Бернстейн изневерява на Антоанет с Одет Перейр, една от приятелките й от детинство, Коко се притичва на помощ с писмата си, утешава младата жена, щедро раздава препоръки: „останалото не е страшно, малка ми Антоанет, бъдещето е във вашите ръце, мислете за него, мислете често за него… Не се уморявайте, мислете си как да бъдете красива. Това също е от значение“.[14]

Друг път, когато Антоанет решава да не участва в маскен бал, тъй като знае, че съпругът й ще срещне там любовницата си, Коко се намесва, вика я у дома, гримира я, облича я само както тя умее, кара я да изпие два силни коктейла и я откарва на бала… Тя е добрата фея… Дали не се чувства виновна пред Антоанет? Или това е искрено приятелство, или пък женска солидарност в беда?

Всичко това не пречи на Габриел да остане приятелка на Анри Бернстейн. По-късно тя ще му даде голяма сума пари, за да му помогне да купи „Театр дю Жимназ“. След години той, който е пръскал толкова пари по жени, не престава да се чуди на това и казва: „тя е единствената от тях, която някога ми е давала пари!“.

След примирието те продължават да се виждат със или без Антоанет, тъй както свидетелстват следните редове от 12 септември 1919 г. от „Дневника“ на красивата бивша любовница на Анри, Диан дьо Пужи: „Бернстейн оповести пристигането си с огромен букет от огромни червени рози. Той ни доведе Габриел Шанел; с изтънчения си вкус тя беше фея, имаше поглед и глас на истинска жена, а заради късата подстрижка и дребния си и гъвкав вид приличаше на малък хулиган и крадец“.

Военното положение на съюзниците, което през юни 1918 г. продължава да бъде критично, скоро се подобрява значително и в крайна сметка коренно се променя. Пристигането на американците на фронта и участието на стотици танкове Рено правят възможни две победни офанзиви през август и септември, които напълно освобождават френската територия. Освен това в Лотарингия се подготвя мащабна операция, целяща завладяването на Германия. Последната, изоставена от съюзниците си, изтерзана, обзета от революция, моли и получава примирие на 11 ноември.

Париж променя бързо облика си. Лампи и фенери светват с нова светлина. Отново отварят състезателната писта в Лоншан и това става повод за истински празник. Една невероятна радостна превъзбуда обхваща френското общество, което сякаш иска да заличи четирите години на мъки и тревоги. Настъпва началото на това, което основателно наричат „Безумните години“. Едно от най-очевидните им проявления е увлечението по буйните танци. Танцува се навсякъде, по всяко време, дори в театрите: през антракта, напускайки моментално местата си, зрителите се стичат във фоайето, където се кълчат, танцувайки в такт. И когато звънецът отеква отново, за да възвести продължение на представлението, се чува едно разочаровано „ох!“. Някои зали като „Марини“ или „Буф-Паризиен“ дори отварят в осем часа, за да позволят на публиката да изтанцува няколко танга или фокстрота преди вдигането на завесата!

В тази атмосфера на еуфория търговският оборот на Шанел, който е вече значителен, продължава да расте. Но това е слабо утешение за нея. Не е способна да се включи във всеобщата радост. На нея не би й хрумнало на 11 ноември да броди с ентусиазираната тълпа из украсените до неузнаваемост булеварди, или да украси като всички останали гръдта си с трицветна кокарда… или да разцелува минувачите. В този ден лицето й остава каменно. Прекарва го сама…

Между другото, тя вече не живее в Париж. Бой настоятелно я е посъветвал да наеме дом в околностите му: „Ти, която обичаш толкова селото и простора“. Дали не иска да отстрани по този начин притесняващата го любовница? Или да продължава да я посещава, но съвсем тайно? Второто предположение е по-вероятно: така той ще има на разположение едновременно съпруга, която окончателно го вкарва във висшето общество, и любовница, която обожава. С нея ще има същите отношения, каквито са били в миналото. Трудно може да се открие по-практично решение…

Мястото, което Габриел послушно избира да живее, е Рюей, в непосредствена близост до Малмезон и до езерото Сен Кюкюфа (това, при което изглежда Жозефин дьо Боарне, разхождайки се с лодка с цар Александър I, се разболява от пневмония, която я отнася в гроба). Габриел е наела „Ла Миланез“, вила, която предоставя великолепна гледка към Париж. В парка има изобилие от люлякови и розови храсти, към чийто парфюм създателката на „Шанел №5“ се оказва особено чувствителна. Скоро тя се снабдява с две кучета вълча порода, които нарича „Слънце“ и „Луна“, като спомен за планетите от мозайките в Обазин, които я запленяват в детството й. Дали точно тази самота я кара да се върне назад във времето, когато все пак не е била толкова щастлива? Но сравнявайки това, което усеща, намира известна утеха във възкресяването на един период от живота си, който в случая идеализира.

След сватбата си Бой се завръща в Париж. Нищо не се е променило в отношението му към Габриел. Променили са се единствено местата на срещите им. Нека си ги представим как се разхождат в околните гори: два силуета, пред които в далечината бягат двете кучета. Краката им тъпчат ръждивокафявите листа, по-нататък е езерото с лилиите. Каква романтична гледка, погледнато отстрани. При все това Габриел не е доволна от съдбата си. Изпитва болка от тайния си сантиментален живот: живее скрита, докато в професионално отношение се е превърнала в първостепенна личност, която работи под прицела на обстоятелствата… Гордостта й не може да приеме това двусмислено положение, но страстта й към Кейпъл в крайна сметка винаги надделява над недоволството й.

Що се отнася до Бой, на него му върви във всичко, но само привидно. Съпругата скоро му омръзва, струва му се доста безлична в сравнение с Коко, която е толкова спонтанна, толкова остроумна, толкова забавна… Дали си заслужава да пожертва личния си живот, за да удовлетвори социалните и политическите си амбиции? Все по-често си задава този въпрос…

Жена му чака дете от него, което се ражда през април 1919 г. Клемансо става негов кръстник. Става въпрос за дъщеря, която според датите е била зачената преди сватбата, на което висшето британско общество, към което Бой успява да се присламчи, не гледа с особено добро око. Самият той е силно разочарован: искал е непременно мъжки наследник, за да осигури продължението на името си…

Сега, след като успехът й във висшата мода вече е гарантиран, Коко се нуждае от много по-обширни помещения. В края на септември тя се премества на улица „Камбон“ №31, като изоставя ателието на №21, закъдето е разполагала с разрешение за търговска дейност, което вече не й е необходимо. От този момент №31 ще се превърне в светилище на фирмата „Шанел“. Габриел се нуждае и от кола, съответстваща на социалната й значимост и на цените, които поддържа. Поръчва тъмносин ролс-ройс с черно кожено купе. Черното, тъмното, строгостта, и тук проличава нейната марка… И то в област, където са властвали ярките цветове: червено, синьо, зелено, яркожълто… Тя лансира модата на черните каросерии. Много скоро тя ще стане представителка на истинския шик и в тази област, точно както е станало няколко години по-рано във висшата мода…

Естествено, тя наема „механик“ — това е терминът, който използвали по онова време, за да обозначат шофьора, и който тя ще използва през целия си живот дори когато отдавна е излязъл от употреба. Предвид честите повреди се изисквало водачът да притежава сериозни познания по механика. Поради това тя избира някой си Раул, който всеки ден, в късна утрин отваря на улица „Камбон“ вратата на ролс-ройса, от който царствено слиза дъщерята на амбулантния търговец от Ним. Вестта за пристигането на „шефката“, обявено от едно момиче, дебнещо на един от прозорците на ателието, веднага се разнася сред останалия персонал. И всеки заляга над работата си, защото „Мадмоазел“ — това е името, с което започват да я наричат — се оказва страшно взискателно по отношение на изпипването на работата. Понякога настроението й е ужасно, изразяващо се в чудовищни изблици на гняв, и то несъизмерими със сериозността на простъпката или на псевдопростъпката. Вероятно това е залегнало в твърдението, че тя е единственият вулкан в Оверн, който не е угаснал… Нека добавим за нейно оправдание, че още на другия ден забравя налегналия я бяс и се обръща към жертвите си спокойно, дори благосклонно, и сякаш нищо не се е случило, проявява към тях щедрост. Трябва да се изтърпи… или навярно да се разбере колко силно е наранен интимният живот на тази жена, така че тези изблици да не се приписват на някаква природна злоба, а на ударите от съдбата, които е понесла.

Не бихме могли да пресъздадем правдиво живота на Габриел, без да си дадем сметка какво значение има за нея зародилата се две години по-рано дружба с Мися Серт.

По-късно в своите спомени[15] Мися разказва, че от самото начало е предусетила ролята, която Габриел ще изиграе в своето време, роля, която ще надхвърли значително тази на една много талантлива шивачка. Сравнявайки я с необработен елмаз, тя се ласкае, че я е извадила от нейната рудна жила, и гордо заявява, че е първата, озарена от нейния блясък… Вероятно в тези твърдения има известно типично славянско изхвърляне на една толкова страстна жена като Мися. Но в своята същност те са доста точни. Именно Сертови, и най-вече Мися, са тези, които наистина въвеждат Габриел във висшето общество (това, което твърде заетият със светските си амбиции Бой само се е опитал да стори). Пак Мися я запознава с всички артисти и писатели, с които тя дружи. Отново тя й отваря очите за света на изкуството и литературата, за които, нека си кажем, тя не знае нищо съществено, въпреки похвалните усилия от страна на Артър Кейпъл.

„Без Мися щях да си умра идиотка“, доверява тя на Марсел Хедрих[16] с излишна доза скромност… А всъщност й е писано да стане една от най-големите меценатки, известни някога на историята!

От 1917 г. Мися започва да запознава приятелката си с културния авангард: Дягилев, Нижински, Борис Кохно, Серж Лифар, Стравински, Пикасо, Салвадор Дали, Кокто, Реверди, Радиге, Макс Жакоб, Сати, Орик, Мило, Пуленк, Равел… Когато са с нея, повечето от тези творци непрестанно говорят за произведенията, над които работят. Създава се балет, рисува се картина, композира се музика, пише се роман… с всички съпътстващи ги проблеми. Трудно е да си представим по-полезна и по-плодотворна школа от тази, която ще изтръгне от незнанието една толкова неука личност като трийсет и четири годишната Коко. Тя дори има шанса да присъства на самия процес на раждането на творбите. Разбира се, не пряко, но благодарение на разменените мнения тя осъзнава какво представлява литературното или артистичното творчество. И с ентусиазъм възприема всичките свързани с тях аспекти.

Дори бихме могли да приемем, че тя се смята за художник. Дали не става част от великите творци, когато създава десетки модели за следващата си колекция? Само Господ знае колко въображение, фантазия и вкус влага тя, когато ги измисля. Парадоксално, но Коко смята глупаво да се говори за нейната дейност като за изкуство. „Ние сме само снабдители“, повтаря тя многократно, смятайки за смешни претенциите на събратята й, че са нещо повече… Дали наистина смята така, или се поддава на неудържимата си склонност да я критикуват и обиждат?

През лятото на 1919 г. трийсет и три годишната Антоанет Шанел среща по-млад с осем години от нея канадец, постъпил като доброволец в британските военновъздушни сили. Той е добре сложен физически, ентусиаст и чист по душа. Униформата му и най-вече авиаторската му фуражка силно впечатляват все още простодушната Антоанет. Избраникът на сърцето й се нарича Оскар Едуард Флеминг. Баща му е адвокат в Торонто и живее в Уиндзор… което звучи добре. Влюбена е в този Оскар и си представя разкошния живот, който би споделяла с него от двете страни на Атлантика. Там нейните изключително шикозни тоалети, разбира се, с марката Шанел, биха я превърнали в най-елегантната и най-радушно посрещаната жена в областта. Така би постигнала онова щастие, до което горката Габриел никога не е успяла да се докосне.

Отпразнуват сватбата в Париж през 1919 г. Младоженците са избрали 11 ноември за дата на церемонията. За да са сигурни, че гостите са я запомнили, обясняват те, шегувайки се. Кумове на Антоанет са самите Артър Кейпъл и Морис дьо Нексон, вечният „годеник“ на Адриен. Тук са и Леон дьо Лаборд, Етиен Балзан, Жан Лери, Габриел Дорзиа… цялата жизнерадостна банда от Роальо… да не говорим за роклята на булката и великолепния ролс-ройс, за чийто произход няма защо да гадаем.

Малко след церемонията младата двойка заминава за Канада. Тя трябва да отседне у родителите на Оскар в Уиндзор, промишлен град в близост до границата със Съединените щати, от другата страна на Детройт, имението на Форд. Антоанет е имала големи планове. Тя взема със себе си своята камериерка. В багажните отделения на големия кораб има поне осемнайсет тежки сандъка на нейно име. Те съдържат невероятно количество луксозни тоалети, с които смята да впечатли новото си семейство. А в случай че е отнесла повече от необходимото, винаги би могла да продаде някои от тях на добра цена… Но защо да говорим за пари, след като очевидно Оскар е супербогат?

Всъщност месеците след пристигането на двойката в Канада ще се окажат за Антоанет дълга поредица от разочарования. Първо, под някакъв незначителен претекст камериерката й я изоставя. От друга страна, тъй като тя не знае и думичка английски, а новото й семейство разбира още по-малко френски, недоразуменията се редят едно след друго. Освен това тя пуши, и то пред хората! Нейните зълви следват примера й и също започват да пушат. В този момент за свекъра и свекървата си тя се превръща в една от онези неморални французойки, които всяват смут и в най-добродетелните фамилии. Освен това семейство Флеминг държи Оскар да завърши следването си по право в Торонто, на триста километра от дома им. Но не искат съпругата му да го придружава: твърдят, че от това ще пострадат заниманията му. Тогава, останала сама в Уиндзор, Антоанет скучае ужасно. Освен това забелязва, че Оскар и семейството му никога не са разполагали с пари: просто си живуркат, и това е всичко… Тогава информира Габриел за своето положение. За да се погрижи за сестра си, Коко я упълномощава да представлява фирмата „Шанел“ в Канада. Но тоалетите, които Антоанет представя на купувачите, не им харесват: те изглеждат прекалено ексцентрични на канадската клиентела, запазила твърде умерени вкусове. Окончателно обезсърчена, Антоанет е готова да захвърли всичко — съпруга си, Флемингови и Канада, за да се върне във Франция. Тогава Габриел моли младата двойка да приеме в Уиндзор един аржентински студент, деветнайсетгодишен младеж, който след следването си в Париж, желае да опознае Канада. Той е син на видимо заможно семейство, отговарящ напълно на стереотипа на младия южноамериканец: катранено черна коса, лъщяща от брилянтин, матов тен, черни очи, страшно словоохотлив, толкова силно подчертан акцент, че е трудно да го разбереш. Като оставим възрастта му настрани, той неудържимо напомня за богатите мошеници от водевилите на Фейдо. Отегчена от своя Оскар, който е скучен до смърт, Антоанет много скоро се оказва чувствителна към екзотичния чар на аржентинеца, който се изявява и като великолепен танцьор на танго. Това е достатъчно той да я отмъкне и да я отведе в Аржентина… Прекарала е в Уиндзор едва десетина месеца. Идилията с наследника на Оскар ще се окаже още по-кратка. Много скоро Антоанет се оказва съвсем сама, без пукната пара и в непозната страна. И този път по-голямата сестра се притичва на помощ, изпраща й пари и отново й възлага да представлява фирмата, този път в Южна Америка. Няколко месеца по-късно Антоанет умира при условия, които остават неясни и до днес. Дали не е една от безбройните жертви на испанския грип, който върлува по онова време? Дали не се е самоубила след всички преживени от нея разочарования? И двете хипотези са възможни, но нищо не е доказано. Така, в началото на 1920 г., след като Жюлиа е починала през 1913 г., Коко остава единствената от трите сестри, която все още е жива…

Какво става по онова време с останалите членове на семейството? Бащата на Коко със сигурност далеч не е онзи митичен герой, за когото си е мислела с умиление като малко момиченце в Обазин. Без да притежава многобройни хектари с лозя и да е трупал богатства в Съединените щати, както тя е твърдяла, той се отказва от професията на ханджия в Брив, за да стане отново амбулантен търговец. Все така верен на себе си, продължава да ходи по жени. През 1909 г. вторият му син, двайсетгодишният Люсиен, който му е простил, го открива на пазара на Кемпер, където се опитва да продава работни дрехи. Бащата живее с една жена, пияница като него, която, едва Албер обърнал гръб, започва да прави мили очи на сина му. Ужасен, младежът, комуто бащата предлага да работят заедно, бяга презглава. Спасява се във Варен сюр Алие, където почти осемдесетгодишният му дядо Анри-Адриен се е оттеглил с жена си. Недалеч от тях продължават да живеят леля Жюлиа и железничарят Костие. От Виши, където живее, Адриен идва от време на време да види и четиримата, но екстравагантната й елегантност стъписва жителите на градчето и става причина за безкрайни клюки по неин адрес. Във Варен, принуден да отговаря на много въпроси, Люсиен разказва всичко, което му е известно за живота на баща му: първо за това, което видял с очите си, но и това, което узнал един ден от спътничката на баща му. Това със сигурност било истина, тъй като тя била достатъчно пияна, за да си помисли да излъже. Албер, разказал той, изчезнал за известно време, търсен от жандармите заради някаква измама, относно която тя не знаела никакви подробности… Вероятно за пробутване на лоша стока, дори за продажба или за укривателство на крадени вещи. След този поучителен разказ Албер се превръща в срам за фамилията и тя единодушно решава, че той вече не съществува за нея. Дори името му изчезва окончателно от разговорите…

Що се отнася до Люсиен, първоначално амбулантен търговец като баща си, едва оженил се, той бива мобилизиран през 1915 г. и зачислен в 92-и пехотен полк, разквартируван в гарнизона на Клермон-Феран. Той не пропуска да навести сестра си Габриел, която го посреща винаги много добре.

Странно, но тя никога не му изпраща, както прави това за другия си брат Алфонс, месечна издръжка от 3000 златни франка, по онова време равносилна на заплатата на един префект… Вероятно тази щедрост може да се обясни — макар тя никога да не го е съзнавала — с факта, че този мъж й напомня неустоимо на баща й, споменът за когото никога не я напуска. Не е ли той като баща си любител на чашката, като него хронично задлъжнял и също като него непоправим женкар? Оттам идва нейното снизхождение, което продължава до 1939 г., когато тя ще закрие своята шивашка фирма и когато, както изглежда, вече няма да се интересува толкова от своето семейство.

Въпреки това Габриел обича децата на Алфонс дотолкова, че да се погрижи те да получат достъп до средното образование в Ним и в Алес по време, когато най-бедните фамилии не могат дори да мечтаят за това. Въпреки всичко в поведението на Габриел се редуват периоди на привързаност и отчуждение. Така например, когато Алфонс идва да я посети на улица „Камбон“, той не смее да остава твърде дълго там. Иначе рискува сестра му да му рече грубо „Хайде, махай се!“.[17] Нека добавим, че през по-голямата част от времето Габриел отказва всякакъв непосредствен контакт със съпругите, приятелките или децата на своите братя. За сметка на това, тя не се колебае да им пише или да отговори на писмата им, или пък натоварва Адриен да им направи една или друга лична услуга. Изпраща им дрехи. Освен това, ще направи необходимото, защото нейният племенник Иван Шанел, едно от трите деца на Алфонс, да получи сериозно обучение и ще изяви желание да се грижи за него като за истински син, с какъвто не е могла да се сдобие никога. Но родителите му отказват. Лекомислен, редовен посетител на кафенетата, скитник по природа, подобно на повечето от фамилията Шанел, в крайна сметка Иван става служител в пощенските вагони на железопътните служби. Не може да очаква, че след като не оправдава надеждите й, той ще посети някога леля си Коко.

22 декември 1919 г. Рюей. Вила „Ла Миланез“. Четири часа сутринта. От внезапно спряла кола, под която изскърцва чакълът, излиза един едър мъж, който, изкачвайки парадното стълбище, звъни ли звъни нервно на вратата на сградата. Бившият камериер на Мися, Жозеф, чиито услуги Габриел ползва от две години[18], е притеснен. Кой може да идва в подобен час? Навеждайки се през прозорец на първия етаж, той не успява да разпознае силуета на посетителя… Последният обяснява: казва се Леон дьо Лаборд и идва да съобщи за злополука, случила се с капитан Кейпъл. Жозеф отваря на посетителя и го въвежда в салона…

— Бързо, събудете Мадмоазел! — моли Лаборд.

— Не може ли да почака до утре? — промълвява Жозеф, който, предусещайки колко шокирана ще бъде Габриел от новината, смята за по-разумно да поизчака…

Но след като Лаборд настоява, не му остава друго, освен да склони да го стори.

По-късно Лаборд разказва за тежката сцена, на която присъства тогава.[19] Той вижда как се появява Габриел, облечена в бяла пижама. „Фигура на юноша, младеж, облечен в сатен.“ Тя, която обичайно владее чувствата си, не е в състояние да прикрие своето страдание. Не продумва и дума, не издава и звук, не проронва и една сълза. Буквално е вцепенена…

Лаборд се опитва непохватно да й съобщи новината постепенно…

— Няма смисъл, господине, Мадмоазел разбра — прошепва тихо Жозеф…

Какво се е случило? Бой заминал с шофьора си Мансфилд за Кан, където го очаквала жена му, за да прекарат заедно коледните празници. По онова време пътуването траело между 18 и 20 часа, без да се броят евентуалните спирания. Между Фрежюс и Сен-Рафаел изглежда вследствие от спукване на гума колата напуска пътя… Механикът е леко ранен, но стопанинът му, жертва на черепна фрактура, умира на място.

Едва съвзела се от ужасната новина, Габриел настоява Лаборд незабавно да я отведе там. Развиделява се. Набързо взема дреха за пътуване и ето я готова. Лаборд и неговият механик се редуват да карат колата. Пристигат в Кан в три часа сутринта. Там заварват Берта, сестрата на Бой. За съжаление тялото е положено вече в ковчега и те научават, че погребението ще се състои във Фрежюс. Погребението? Не, тя няма да отиде на него. Какво погребение? Абсолютно лицемерие!

Въпреки умората си, Коко категорично отказва да иде да спи. Не желае легло. Не. Иска кресло. Още в зори настоява да я заведат на мястото на катастрофата. Единствен свидетел е шофьорът й. Тя обикаля колата, или това, което е останало от нея… опипва почти овъглената купчина желязо, от която продължава да се носи миризма на изгоряла гума. Едва тогава, приседнала на банкета, със сведена надолу глава, тя може да плаче, да плаче часове наред… Току-що е изгубила единствения мъж, когото някога е обичала…

[1] Portraits-Souvenir, Grasset, 1935 г. — Б.а. ↑

[2] С истинското си име Жорж Горса, роден в Перигьо през 1863 г., починал в Париж през 1934 г. — Б.пр. ↑

[3] Сър Джон Френч (1852–1925), граф на Ипр, проявил се в Англо-бурската война. Маршал от 1913 г., той е назначен за командир на британския експедиционен корпус, изпратен във Франция през 1914 г. — Б.пр. ↑

[4] Съпруга на Наполеон Бонапарт. — Б.пр. ↑

[5] Lewis et Irène, Grasset, 1924. — Б.а. ↑

[6] Великолепната рокля шемизета на Шанел. — Б.пр. ↑

[7] Конфекционирането на шапки за нея вече е второстепенна дейност. — Б.а. ↑

[8] В интервю от 1916 г. Фейдо се радва на изчезването на тези стеснени в долната част поли: „Със старата мода беше невъзможно да следваш някоя жена на улицата. След три крачки вече си я задминал, докато сега…“ (Вж. H. Gidel, Feydeau, Flammarion, 1991.). — Б.а. ↑

[9] Вж. Arthur Gold et Robert Fizdale, Misia, La vie de Misia Sertq Gallimard, 1981 и Misia par Misia, Gallimard, 1952. — Б.а. ↑

[10] Напуснали са авеню „Габриел“ още през 1914 г. — Б.а. ↑

[11] „Скривалището“. — Б.пр. ↑

[12] Janet Wailach, Chanel: Her style and her life, Doubleday, New York, 1998. — Б.а. ↑

[13] Вж. Georges Bernstein-Gruber et Gilbert Maurin, Bernstein le magnifique, J.-C. Lattès, 1988. — Б.а. ↑

[14] Georges Bernstein-Gruber, op. cit. — Б.а. ↑

[15] Вж. Arthur Gold et Robert Fiizdale, op. cit. — Б.а. ↑

[16] Chanel secrete, Robert Laffont, 1971. — Б.а. ↑

[17] Un Secret cèvenol de Coco Chanel, catalogue du Musée cévenol au Vigan, Gard, труд, който има ценни сведения за фамилията Шанел. — Б.а. ↑

[18] Жозеф Леклерк ще бъде прислужник на Габриел до 1934 г. — Б.а. ↑

[19] Edmonde Charles-Roux, L̀Irrégulière ou Mon itinéraire Chanel, Paris, Grasset, 1974. — Б.а. ↑

Шеста глава
Безумните години

Да продължава да живее на същите места, озарени от присъствието на Бой, да си въобразява, че продължава да чува гласа му, да очаква да го срещне зад някой ъгъл на коридора, това не е вече по силите й. Затова тя напуска „Ла Миланез“, за да се настани във вила „Бел Респиро“ в Гарш, на ъгъла на улиците „Едуар Детай“ и „Алфонс дьо Ньовил“. Актът за покупката е с дата от края на март 1920 г. В „Бел Респиро“, разбира се, тя взема със себе си своя майордом Жозеф, жена му Мари, която й служи като гувернантка, и своя шофьор Раул. Да не забравяме и кучетата: Слънце, Луна и петте им кученца, които нарича събирателно Голямата мечка, тъй като това съзвездие се състои от седем звезди. Новата резиденция на Коко е по-обширна, паркът също. Най-вече й харесва панорамната гледка към Париж, която се простира в далечината, окъпана в нещо като златна мараня. Струва й се, че на отдалечените от парижкото оживление височини на Гарш тя най-сетне ще си възвърне силите, необходими й, за да се справи с изнурителния живот, който води в столицата. Впрочем, в италианското наименование на вилата се крие двойният смисъл за място, където едновременно се диша леко и където човек „отдъхва“, тоест, възползва се от известен отдих от прекалено забързания живот. А тя желае именно това. По-късно, когато вече е напуснала и „Бел Респиро“, тя ще нарече вилата си на юг „Ла Поза“, което показва непрестанната й загриженост и търсене на необходимата почивка.

След смъртта на Бой Коко се затваря в „Ла Миланез“ и незабавно вика тапицерите, които да облекат в черно стените и таваните на спалнята й. Черни трябва да бъдат също пердетата, чаршафите и кувертюрите… Това е отражение на доведената до крайност нейна чувствителност и вероятно смътен спомен от детството й на село — за черния цвят, носен вечно от вдовиците в селските среди и по принцип от местните жени, след като са преминали определена възраст. Но не остарява ли тя самата изведнъж насред нощта на 20 декември 1919 г., макар да е само на трийсет и седем? „Тази смърт, признава по-късно тя, беше за мен ужасен удар. Губейки Кейпъл, аз губех всичко.“ Оттук й идва идеята да се затвори в тази гробница… За щастие много скоро неизчерпаемата й енергия, желанието й за живот се завръщат. Тя се задушава там. Съжалява, че се е оставила на течението, тя, която винаги е възхвалявала силата на волята. Затова нарежда да й оправят легло в друга стая, този път в розово… Не че иска непременно да забрави мъжа, когото е обичала, но занапред раната й ще остане тайна. Заклева се да не показва вече любовната си мъка.

Това не пречи, веднъж останала сама, да си припомня редица епизоди от живота си с Бой… например нали именно той открива, че някои очни дефекти, сред които силно късогледство, й пречат да вижда ясно каквото и да било, освен ако не е твърде близо. Тогава, много мило, я завежда при своя лекар. Едва сложила първите си очила, тя едва не изкрещява, толкова грозни й се струват хората. Лошото й зрение ги е идеализирало… А после колко се смеят с Бой!

Други спомени не са толкова весели. Вижда се отново в стаята си, в клиниката, където я е отвело едно помятане. Хирургът не успява да направи нищо: няма да има дете от Бой… Изглежда, че това е следствие от един аборт в Мулен, когато извършената при ужасни условия интервенция води до несъмнено непоправими последици. Доктор Фор не го е скрил от нея… А сега Даяна, законната съпруга на Кейпъл, очаква дете от него, докато Коко не е била в състояние да го дари с такова.

Няколко седмици по-късно Габриел ще научи чрез Аженор дьо Грамон, изпълнителя на завещанието на Бой, че последният не я е забравил… От състоянието си от 700 хиляди ливри Артър Кейпъл е завещал 40 000 на Габриел и същата сума на една друга жена, италианка, войнишка вдовица. Бой оставя по малко пари на сестрите си, като всичко останало отива за съпругата му Даяна. Коко не е нито изненадана, нито ревнува — посмъртно — от тази любовница, която той е държал да направи сънаследница, защото тя го познава достатъчно добре… А и това вече няма никакво значение…

В мъката си Габриел не знае към кого да се обърне, за да получи някаква утеха. Не може да разчита на семейството си. Разбира се, там е добрата Адриен, но тя е прекалено обсебена от своя „обожаем“, за да й бъде в някаква помощ. Що се отнася до приятелките й, то може ли наистина да разчита на Женевиев Викс или на Мод Мазюел? Последната е имала късмета да открие един супербогат тексасец с голяма шапка, който я отвежда със себе си отвъд Атлантика. Що се отнася до Мися, която неочаквано се е увлякла по нея, как да повярва в искреността на подобна привързаност, която има вероятност да изчезне толкова бързо, колкото се е зародила? Трябва да внимава с капризния характер на тия славяни…

Затова извън часовете, които посвещава на работата си, нейното действително убежище, в което тя се крие, е „Бел Респиро“. За голямо учудване на съседите, поръчва да боядисат капаците на прозорците на вилата в черно… също както се носи траурна лента на ревера. Освен това се стреми да избягва по възможност Бернстейнови — Анри и жена му Антоанет — чиято собственост граничи с нейната: дели ги обикновена ограда от габър…

Все пак в началото на лятото, след като многократно и под различни предлози е отклонявала поканите на Мися, тя най-сетне скланя да се видят. Приятелката й многократно й повтаря, че не постъпва правилно, уединявайки се в Гарш, където изпада в своята „неврастения“ (така наричат по онова време депресията). Но Коко не трябва да се доверява прекалено на Мися: доста пъти са я предупреждавали да внимава с полякинята: казват й, че тя привличала нещастието, както пчелата е привлечена от някои ухания. „Тя е щедра, ще каже по-късно Коко, при условие че човек страда; и готова е всичко да даде, да даде всичко — добавя — за да продължи човек да страда.“ Такава е сложната и перверзна същност на тази необикновена жена. Въпреки всичко Габриел дружи с нея, но ясно осъзнава, че може да очаква всичко, и добро, и лошо.

Поканена от Мися, при която отива по-скоро водена от разума, отколкото от чувствата, тя участва в редица приеми. В началото се ограничава с това да слуша какво се говори, без да продума и дума… Впрочем, всички я оставят на мира и не й задават никакви въпроси. И това й стига. Пред нея приятелите на домакинята говорят единствено за скорошното завръщане в столицата на установилия се още през 1914 г. в Швейцария Стравински. Композиторът на „Жар птица“, на „Петрушка“ и на „Пролетно тайнство“ — балети, поверени на Дягилев — ще работи отново с него по новата си творба „Пулчинела“, чиито декори и костюми ще бъдат нарисувани от Пикасо. Така, благодарение на Мися, Габриел навлиза в света на изкуството: творците, за които чува да се говори, както и за мнозина други след тях, ще станат нейни приятели. Със смъртта на Артър Кейпъл и с навлизането в кръга на Мися за Коко се открива нов период, през който ще се обогати чувствителността й и значително ще се разшири обсегът на нейните интереси.

През същото това лято на 1920 г. Хосе-Мария Серт и Мися Годебска продължават да съжителстват вече дванайсет години. Тя е на четирийсет и осем години, а той на четирийсет и пет. Изведнъж решават да се оженят. Защо? Не е известно. Марсел Пруст, един от многобройните приятели на Мися, й пише: „Бях много трогнат, че сте си направили труда да ми пишете, за да ме известите за това бракосъчетание, което притежава августейшата красота на приказно ненужните неща. Каква жена би намерил Серт, а вие, какъв съпруг, също предопределен от съдбата, щом сте толкова достойни единствено един за друг?“.

След сватбата им, която отпразнуват на 2 август в Сен Рош, Сертови се преместват в новото си жилище, широк апартамент в резиденция „Мьорис“, който, намирайки се на по-висок етаж, гледа към върховете на кестените в Тюйлери. Малко след това те отпътуват за сватбеното си пътешествие във Венеция, отвеждайки със себе си Коко, която искат да изскубнат от уединения живот, воден от нея след смъртта на Бой.

Във Венеция, както и в останалите италиански градове, които триото посещава, Хосе-Мария играе ролята на гид: нека си представим това брадато човече с ужасен испански акцент, което превръща френския език в една неразбираема каша. С доста жестове той разкрива пред двете жени красотите на Италия. И макар да е художник, не го интересуват толкова картините в музеите или църквите, колкото животът навън. Да похапнат лимонов сладолед на пейка в „Кафе Флориан“, да вечерят на терасата над някой канал, по който се плъзгат черни гондоли, да слушат плискането на водата, която докосва позеленелите от мъх стари стени, ето какво препоръчва той на своите придружителки.

Но това не му пречи да е сведущ по всички въпроси: каталога с картините на Болтрафио, развитието на Антонело ди Месина, житията на светците, това, което Дюрер е гравирал на четиринайсетгодишна възраст, какъв лак е използвал Анибале Карачи. В състояние е да разсъждава часове наред относно използването на червения лак у Тинторето…

По време на пътуване много обича разкоша… поръчва редки вина, ястия, от които масата им заприличва на картина на Веронезе. Габриел няма никаква възможност да плати, която и да е сметка.

— Таси вешеря е моя, мадмоашел — казва той.

— Не поръчвайте повече нищо, няма да го ям, господине — отвръща Габриел, която яде колкото птиче.

— Няма да го ядете, но аш ше поръчам оше три яйчени крема с мараскин, мадмоашел, независимо дали искате, или не!

Безчувствен към умората на своите спътници, едва пристигнали в Рим след изнурителен преход под августовското небе, той ги завлича до Колизеума, който държи да им покаже на лунна светлина, разказвайки им прекрасни неща за архитектурата му или за великолепните празненства, които биха могли да се устройват сред руините му.

— Вишдам украса с привърсани балони целите в злато, мадмоашел, нещо въздушно в сравнение със строгостта на архитектурата… Архитектурата е шкелетът на градовете. Шкелетът, мадмоашел, е всичко това тук: едно лице без кости би се разпаднало: така вие, мадмоашел, вие ще сте много красива покойница.[1]

Има една тема, която Коко предпочита да не разисква със Серт, неговата живопис: това изобилие на злато и сребро, тези напомпани мускули, тези идиотски гримаси на неговите персонажи, всичко това я обърква и похвалите засядат в гърлото й.

— Чувствам, че те отвращава, но се преструвай, за да не го забележи — пошепва й Мися.

Един ден Габриел се моли на свети Антонио Падуански да пресуши сълзите й… ето я в църквата, пред статуята на светеца. Нека я оставим да разкаже какво й се случва тогава: „Пред мен един мъж беше коленичил и опрял чело о каменната плоча. Лицето му беше толкова тъжно и красиво и излъчваше такава твърдост и болка, а изнуреното му чело опираше земята с такова отчаяние, че с мен стана чудо. Аз съм едно нищожество, рекох си. Какъв срам! Как смея да сравнявам мъката си на изгубено дете със скръбта на този човек; аз, чийто живот едва сега започва? И ненадейно се изпълних с нови сили. Възвърнах си вярата, решена отново да живея“.

Именно това ще се помъчи да прави след завръщането си в Париж. На първо време решава лицето й да не издава мъката й. Поне никой няма да я съжалява, което тя въобще не понася. Така вероятно привидното й оздравяване с времето ще стане истинско…

Във Венеция тя присъства мълчаливо на множеството разговори на Сергей Дягилев с Мися. Сергей иска на всяка цена през новия сезон да представи нова версия на „Пролетно тайнство“ (поставен за пръв път през 1913 г.), платена от Масин. Но разноските по новата постановка са толкова главоломни, че тя е заплашена въобще да не се състои. Сергей и Мися разговарят почти всеки ден за различните начини за набиране на необходимите суми… Към кого да се обърнат? Към принцеса Дьо Полиняк, по баща Сингер (шивашките машини), към Мод Кюнард (големите пътнически кораби)? Не откриват никакво решение.

Завърнала се в Париж, Габриел, дребната брюнетка, на която Серж не обръща почти никакво внимание, отива в хотела, където той е отседнал, и настоява да го види… Името й нищо не му говори. Колебае се дали да приеме тази непозната, която само може да му загуби времето. Най-сетне се решава да се срещнат и разпознава в нейно лице мълчаливата приятелка на Мися: тя знае точно от каква огромна сума се нуждае Дягилев. Подава му чек, надхвърлящ всичките му очаквания; чек от 300 000 франка[2], но свързва този баснословен подарък с едно условие: никога да не споменава за него на когото и да било. Въпреки обещанието, което й дава, няколко месеца по-късно Серж разкрива пред секретаря си Борис Кохно (бъдещ автор на множество балети и един от ръководителите на трупата) щедростта на Габриел. Именно чрез него тайната става известна. Когато Габриел настоява жестът й да не стане достояние никому, тя вероятно има предвид Мися, защото да подпомогне по този начин Дягилев, означава да навлезе в нейния периметър, да се конкурира с нея. Габриел напълно осъзнава този факт. Несъмнено жестът й е бил много щедър, но същевременно е допринесъл, като тя да се издигне до нивото на Мися и дори да я надмине, тъй като тя спасява плана за подновяването на спектакъла на „Пролетно тайнство“, за който приятелката й не е могла да стори нищо. Това е първият случай на съперничество между двете неразделни жени, което ще трае до смъртта на Мися. Независимо дали последната узнава за жеста на Коко от Серж, или се досеща кой е дарителят, сигурно е, че Мися се чувства донякъде унизена. Но изглежда, че това не води до спречквания между двете приятелки. Макар според Габриел полякинята да е напълно способна да опропасти някой проект, след като не играе главната роля в него.

Това брилянтно влизане в клуба на меценатите я издига в собствените й очи, а тя наистина се нуждае от това. Колко е хубаво да си една обикновена шивачка, която е преуспяла и печели пари! Както видяхме, според нея изработката на рокли и манта и рисуването на някоя пола не я превръща в творец, както претендират някои от нейните, надуващи се глупаво и суетно, събратя.

И тъй като нейната дейност представлява обикновено занаятчийство, най-малкото, което би могла да строи, е да способства чрез продукта на труда си за разцвета на шедьоврите. А у Дягилев тя е усетила творческия гений в най-чист вид. Тя най-добре ще запомни външността му на лаком пухкав котарак, смеха му през отворените пълни устни, увисналите му бузи, добродушния и насмешлив поглед иззад монокъла, чийто черен шнур се вее на вятъра.

Както тя разказва, той бил най-прелестния приятел. Харесвала го заради стремежа му да живее на бързи обороти, заради страстите му, заради окъсаните му дрехи, тъй отдалечен от легендата за пищния му живот, прекарващ с дни без храна, в нощни репетиции, заседнал в някое кресло, разоряващ се, за да постави някой хубав спектакъл, запознаващ най-добрите художници с най-изявените музиканти…

В крайна сметка Дягилев вероятно въвежда Коко в света на изкуствата; той е човекът, без който тя никога нямаше да достигне, независимо колко гениална модистка е била, онази допълнителна значимост, която я превръща в нещо по-друго от най-великата шивачка на своето време…

След като благодарение на Дягилев започва кариерата си на меценатка, Коко не спира дотук. Научавайки, че Стравински е изпаднал в тежки финансови затруднения, тя кани него, съпругата му и четирите им деца в „Бел Респиро“, където живеят известно време и където тя се грижи за тяхната издръжка, разбира се, при най-добри условия. Две години подред вилата ще се изпълва с мощната музика на композитора…

Щедростта на Габриел не секва с отпътуването на Игор през 1922 г. Единайсет години по-късно той продължава да фигурира в списъка на „удостоените с пенсия от Великата Мадмоазел“, както я нарича издателят Бернар Грасе. Писмо от 6 февруари 1933 г., изпратено от Игор до Мися, ни разкрива — както и мизерията, в която продължава да живее вече петдесетгодишен — един от най-великите композитори на века:

Скъпа Мися,

Ужасно съжалявам, че непрестанно искам нещо от вас или че ви досаждам с дребните си проблеми, но знаете, че от първо число Шанел не ни е пратила нищо, а ние нямаме и грош, с който да изкараме месеца. Затова ви умолявам да бъдете тъй добра да й напомните…[3]

Биариц, септември 1920 г. Както е известно на всички, това е най-добрият период за балнеолечение, въздухът е чист, климатът е мек, от океана се носи ободряващият и йодиран дъх на водата… Едва настанила семейство Стравински в „Бел Респиро“, Габриел също се втурва там, за да си почине, но и да хвърли едно око на това, което става във филиала й. Впрочем именно тук тя осъществява своите най-добри септемврийски сделки, доста по-успешни, отколкото в Париж и Довил. Дали въобще подозира, че ще настъпи едно от онези събития, които ще преобърнат живота й? Едва ли. Става така, че там тя среща две от приятелките си от Роальо, актрисата Габриел Дорзиа и Март Давели, певицата от Опера Комик, която наскоро е триумфирала в „Мадам Бътерфлай“ и в „Кармен“. Щастливи от срещата, трите жени отиват в един нощен бар. Там Давели представя на Габриел братовчеда на руския цар, Великия княз Дмитрий Павлович, комуто понастоящем е любовница. Тя се възползва от краткото отсъствие на своя любовник, за да й прошушне на ухото: „Ако го искаш, отстъпвам ти го! Малко е скъпичък за мен!“.

Няма нищо учудващо в присъствието на Великия княз в Биариц. Брегът на баските, както и Лазурният бряг, е населен с руски аристократи, принудени да емигрират след Октомврийската революция през 1917 г. Съвсем естествено, те се връщат там, където са прекарвали щастливи дни. Междувременно мнозина от тях са загубили богатството си… но са запазили вкуса си към лукса, влечението си към разгулния живот, увековечен с твърде сполучливия израз „турнето на великите князе“. Така че връзката с подобен любовник невинаги е изгодно нещо за жените… Тези прозаични разсъждения съвсем не смущават Габриел, която намира Дмитрий за доста красив мъж и оценява високия му ръст, дългите, характерни за Романови, крака, зелените му очи и нещо необяснимо, поставило меланхоличен отпечатък върху него. Но, разбира се, и неотразимия му славянски чар… Нека добавим, че съдбата на Дмитрий е достойна за роман. Присъствал е на убийството на Распутин, начетеният и похотлив монах, спечелил симпатиите на царица Александра и внушил й, че съдбата на нейния син хемофилик зависи от него. Гневът на Александра заточава Дмитрий в Персия, където е принуден да замине заедно с верния си слуга Пьотр, добродушен двуметров гигант, който бди над него още от детството му. Именно това изгнание, далеч от Русия, го спасява от болшевиките и от смъртта. Той се изплъзва от нея, за разлика от царя и останалите членове на императорското семейство, чиято кръв обагря стените на Ипатиевия дом в Екатеринбург в злокобната юлска нощ на 1918 г., когато се извършва жестокото клане.

Това, с което Дмитрий привлича Габриел, е, че макар двамата да са живели при твърде различни условия, има известно сходство в началото на битието им. И двамата са имали безрадостни години. „Чистокръвните принцове, споделя Габриел, винаги са пораждали жалост у мен; занаятът им, когато го упражняват, е възможно най-скучният. А когато не го упражняват, става още по-лошо.“ Внук на Александър II, племенник на Александър III, братовчед на Николай II, сирак по рождение, той бива отглеждан предимно от гувернантки. Да не говорим за баща му, Великият княз Павел. Командващ царската гвардия, той се появява твърде рядко. И когато синът му Дмитрий става на единайсет години, бащата бива заточен. Тогава поверяват детето на Великия княз Сергей, губернатор на Москва, и на неговата съпруга. Но Сергей загива при атентат… Много скоро изискванията на дворцовия етикет притискат Дмитрий и му пречат да се развива свободно. Дванайсетгодишен той вече е полковник във 2-ри гренадирски полк, с блестяща униформа с ширити. Когато с удоволствие би поиграл на война с връстниците си или сам с оловните войници, едва четиринайсетгодишен го произвеждат в полковник в 4-ти пехотен лейбгвардейски полк… Облечен в парадна униформа, той трябва да го командва съобразно протокол, който е длъжен да наизусти и да повтаря непрестанно. Що се отнася до обучението и възпитанието му, то е поверено на възпитатели и протича в нескончаеми сеанси на четири очи с обграждащи го с внимание и уважение, но изключително скучни беловласи старци… Колко би му се искало да бъде чисто и просто анонимен ученик в лицей и да си играе или бъбри с другарите, които непременно би имал. За съжаление, той познава тези удоволствия единствено от приказките или от разказите на малкото писатели, които му разрешават да чете.

Именно това сиротно детство и юношество, лишени от всякакви радости, изпълват с меланхолия красивия зелен поглед на Дмитрий. И кой друг, ако не Габриел, би могъл да оцени неговото отчаяние?

Към казаното дотук би могло да се добави финансовата нищета, в която тъне в дадения момент Великият княз, за която впрочем свидетелстват опърпаната му дреха и пукнатините по обувките му, които ваксата не успява да прикрие. Едновременно привлечена и разчувствана от по-младия от нея с осем години Дмитрий (млад, едва двайсет и девет годишен мъж), през септември Коко го кани да се настани в Гарш заедно с верния му прислужник Пьотр. Така, добавя тя, там той ще бъде заедно със сънародника си Стравински и семейството му. „Бел Респиро“ е достатъчно голяма, за да приеме всички…

Но се появяват усложнения. Всъщност Стравински се влюбва страстно в Габриел. За съжаление, чувствата му съвсем не са взаимни. Макар да изпитва дълбоко възхищение към него, Коко може да му предложи единствено искреното си приятелство: с металните си очила, късия си мустак, с дългия си извит нос, вече оределите си коси и с главата си като на гризач той въобще не я привлича. И когато той й се признава в любов:

— Вие сте женен, Игор, отбелязва тя. — Когато жена ви Катрин научи…

Той отвръща типично по руски:

— Тя знае, че Ви обичам. Кому другиму, ако не на нея, бих разкрил толкова важно нещо?

Но тази обезоръжаваща реплика въобще не променя отношението на Коко…

Въпреки дискретността й, приятелката й Мися подозира нещо. А тя мрази да е в неведение за всичко, което се случва между приятелите й. Затова пита грубо Коко:

— В края на краищата какво правите? Накъде сте тръгнали? Казват ми, че Игор разхождал кучето ти! Какво означава това?

Габриел ще си замълчи…

Всъщност Стравински работи неуморно: именно по време на пребиваването си в Гарш той композира между другото Концертино за струнен квартет, симфониите за духови инструменти, посветени на паметта на Клод Дебюси, или кратки мелодии за пиано, които също са малки шедьоври.

Един ден Габриел забелязва, че Игор изглежда изключително угрижен. В крайна сметка той разкрива причината за своето безпокойство:

— Директорът на зала „Гаво“ желае да изнеса концерт, но няма да стане. Не разполагам с достатъчно финансови гаранции…

— Ако е само това — отвръща Габриел със смях, — аз ще се погрижа за това.

Но, тъй като тя ненавижда караниците и знае колко е докачлива приятелката й, все пак се застрахова…

— А сега, Игор, ще трябва да информирате Мися.

Стравински не изглежда очарован, дори се колебае…

— Хайде! — нарежда му Габриел с безапелационен, добре познат на близките й тон.

Още на другия ден Мися я обсипва с упреци:

— Задъхвам се от мъка, когато си помисля, че Стравински е приел пари от теб!

Мися, която е царица в предизвикването на кавги, драматизира още повече нещата: въобразява си, че Стравински ще се разведе, за да се ожени за Коко. Серт, който не иска да остане по-назад, когато нещата трябва да бъдат пресилени, напада и обижда Игор:

— Мьосие, Г-н Кейпъл ми е поверил мадмоашел. Мъж като Вас, Мьосие, се нарича сводник!

Неописуемата Мися се напряга, за да усложни още повече нещата: вземайки трагична поза, тя заявява на Коко:

— Стравински е в съседната стая, иска да знае дали ще се омъжиш за него, или не. Кърши ръце.[4]

Габриел ще съумее с доста усилия да сложи край на тези безумни сцени и да накара Стравински да подходи с повече благоразумие, търсейки единствено дружбата й. Той се успокоява. Говори й за музика, разказва и за загадъчната Русия… Тя смята, че се е излекувал… Междувременно Руският балет заминава за Испания. Игор кани Габриел да иде да го гледа в Барселона, където ще дирижира оркестъра. Тя приема без никакви предубеждения. Но след известно време, променяйки намеренията си, тя решава да иде, но не в Испания, а в Монте Карло: казва си, че за нея би било по-приятно да прекара там няколко дни с мъж, който й харесва, красивия Дмитрий от Русия. Кани го без излишни церемонии:

— Отивам в Монте Карло, за да пробвам една нова кола… Искате ли да ме придружите?

Великият княз се колебае… финансовите му възможности, обяснява той, са ограничени.

— Ще си разделим разходите — успокоява го тя. — И между другото, няма да се налага да отсядаме в най-скъпите хотели… Що се отнася до бензина, ще го плати собственикът на сервиза. Вярвайте ми, той разполага със средства!

В крайна сметка Дмитрий приема… Но Мися не се предава. Дълбоко перверзна, жадуваща за катастрофи, тя изпраща телеграма на Игор, който никога не се е отказвал да покори Габриел и я очаква трескаво в Барселона. Тя съставя следната депеша: „Коко е едно леконравно момиче, което предпочита великите князе пред творците“.

Всъщност Коко наистина е възнамерявала да отиде и в Испания след забежката си в Монте Карло. Но телеграмата на Мися поражда у Игор такъв гняв, че, уплашен, Дягилев незабавно телеграфира на Габриел следното предупреждение: „Не идвай, би те убил!“. Естествено, изправена пред силните упреци на Коко, Мися упорито отрича да е авторката на този отвратителен донос. Но жертвата й не вярва и на една нейна дума. Известно й е на какво е способна приятелката й… Ето че се скарват за няколко месеца наред…

Когато Габриел се връща от Монако, Дмитрий е вече неин любовник. По време на прекараните там няколко дни те са се забавлявали до полуда: Романови умеят да се веселят. За забавленията си могат да избират между казиното, парижкия хотел и бутиците. Тя му подарява елегантни дрехи, а от своя страна, той й дарява великолепни бижута, които е успял да вземе от Русия: колиета от перли, верижки от масивно злато, инкрустирани с рубини, диаманти, смарагди и сапфири кръстове…

Остават заедно за около година, като почти не се разделят до есента на 1921 г. Впоследствие Дмитрий ще се ожени за една супербогата американка, Одри Емъри, и ще живее в Съединените щати. До смъртта си през 1942 г. той храни дълбока привързаност към Коко, впрочем споделена и от нея, което е потвърдено по-късно и от сина на Дмитрий, Павел Романов Илински, установил се отвъд Атлантика, в Охайо.

Габриел изживява един особено щастлив период по време на връзката си с Великия княз: позволява си двумесечна ваканция. Отначало отсядат в „Отел дю Пале“ в Биариц, но тя предпочита да се усамоти с него. Затова наема в Муло, в началото на Аркашонския басейн, голяма бяла вила, наричана „Ама Тикиа“, в чиято тераса се плискат самите вълни. Там тя извиква своя майордом Жозеф Леклерк, придружен от съпругата си Мари, и верния Пьотр. Всяка сутрин една от моторните лодки, характерни за Басейна, идва да вземе любовниците, за да ги остави на някой пуст, обрамчен с борове плаж. Там те се къпят, пекат се на слънцето, устройват си пикници и се разхождат из изпълнената с аромати гора, оставяйки следи в мекия килим от борови иглички… Към три часа същият рибар с лодката идва да ги прибере… Понякога пътуват из околностите, посещават някое лозе в Медок, дори стигат до Бордо… Рядко приемат гости, с изключение на някои по-близки хора, като Кокто, който често пребивава в Пике, на Аркашонското крайбрежие, само на няколко километра от тях.[5] През останалото време те се отдават на удоволствието да бъдат само двамата и… нищо да не правят. Впрочем това е така за първи и последен път в живота на Коко, но тя все още не го знае. На практика, всеки път, когато ще се отдава на някое удоволствие и ще напуска Париж, то ще става в обкръжението на тълпа приятели и познати.

Връзката с Дмитрий е полезна за Габриел, но тя съвсем не я кара да забрави Бой… Никога няма да го забрави и цял живот ще твърди, че той е мъжът, когото е обичала най-много. Но поне Великият княз я е накарал да преодолее мъката си, да възвърне вярата в себе си и в собствената си съдба.

Но ролята на Дмитрий не свършва дотук, тя се простира и в професионалния й живот. Всъщност тя наема в своето предприятие известен брой руски емигрантки, на първо място приятели или по-близки или далечни роднини на Великия княз. Естествено, това са жени от висшето общество, загубили цялото си богатство, които трябва непременно да се трудят, за да се прехранват. Габриел ги наема като манекенки, когато физиката им го позволява, или като продавачки. Тя взема на работа и бившия губернатор на Крим граф Кутузов, съпругата му и двете им дъщери. (Същият този Кутузов е потомък на едноименния маршал, победил Наполеон I при Красное.) Тя го подслонява с цялото му семейство във вилата „Бел Респиро“, която, побрала семейство Стравински и Дмитрий, се превръща в истинска руска колония.

Но това не е всичко; срещите й с Дмитрий подтикват Коко да черпи вдъхновение за моделите си от руснаците и от руското във всичките му аспекти… Същото явление се наблюдава по-рано и с Бой Кейпъл и с английското влияние. Но славянското влияние е много по-„ярко“. Именно тази дума подхожда на вдъхновените от руския фолклор цветни бродерии, които украсяват роклите с презрамки, блузите и ризите в народен стил. Разбира се, още през 1909 г. Руският балет на Дягилев популяризира тези художествени цветни форми. В тази насока работят също Пол Поаре през 1912 г., а по-късно и Жан Ланвен. Но никой няма да черпи с пълни шепи от този източник на вдъхновение като Коко. Тя дори не се поколебава да наеме петдесет бродирачки. Събира ги в едно ателие и поставя начело им сестрата на Дмитрий, Мария Павлова. И тук нейната оригиналност се проявява с пълна сила. „Никой не умее по-добре от Шанел да украсява своите модели с оригинални бродерии“, отбелязва „Вог“ през май 1922 г. Тя обожава да украсява роклите си от креп, блузите си и мантата си — предимно в черната и кафявата гама — с многоцветни рисунки, изработвани понякога от стъклени перли или комбинирани с пайети. Що се отнася до мотивите, използвайки всички възможни изразни средства, тя ги заимства не само от Русия, но и от Румъния, Персия, Индия и Китай…

Дали появата на тези скъпоструващи бродерии в колекцията на Шанел не слага край на „луксозната нищета“, в която Пол Поаре обвинява своята конкурентка, имайки предвид „простите“ материи, които тя използва много често? В действителност нещата са много по-сложни: надарената с богат съзидателен гений Габриел не познава забрани. Тя ще остане винаги вярна на своите принципи за простота, строгост и практичност, които е определила още с навлизането си в света на модата…

Руското влияние в творчеството й не секва с края на любовта й през есента на 1921 г. Точно обратното, например тя лансира дългата риза на мужиците, рубашката, като продължава да прави множество ревюта на кожи с руски манекенки. Сега на улица „Камбон“ езикът на Толстой се чува едва ли не по-често от този на Волтер. Граф Кутузов оглавява приемането на поръчките и при вида на толкова графини, княгини и баронеси, които се покланят почтително пред Дмитрий, целуват му ръка и го наричат „Ваше величество“, човек би помислил, че се е озовал в Зимния дворец или в Царское село…

Ако вярваме на Мися Серт, то тя била дала идеята на Коко да създаде парфюм със своето име. Под нейно въздействие, в началото Коко била пуснала на пазара една великолепна тоалетна вода, чиято тайна, ревниво пазена от Медичите, позволила на кралица Катерина ди Медичи да запази до старостта си младежкия си тен. Тази чудодейна течност позволявала на господата да избегнат ужасното парене след бръснене, което, всеки знае, трудно се потушава. След забележителния успех на тази „Вода Шанел“, според собствените си твърдения, Мися уж посъветвала Коко:

— Защо, наистина, не направиш парфюми Шанел?[6]

Във всеки случай едно е сигурно: по време на бягството си на юг заедно с Великия княз, Габриел посещава родения в Москва от френски баща Ернест Бо, който работи в Грас като химик по парфюмите. Този мъж е прекарал по-голямата част от живота си в Санкт Петербург, където баща му бил чиновник в царския двор. Твърде вероятно е тази среща да е била уговорена от Дмитрий — комуто Габриел дължи в известна степен успеха на първия си парфюм „Шанел №5“…

Право да си кажем, през 1920 г. идеята да бъдат обединени висшата мода и парфюмерията не е нова. Например още през 1911 г. Пол Поаре пуска на пазара парфюми като „Лукреция Борджия“ или „Китайски нощи“. Но опитите му завършват с неуспех.

Тези парфюми, подобно на всички предлагани на жените до този момент, са естествени, независимо дали са с растителен (роза, момина сълза, жасмин и др.) или с животински произход (мускус, амбра, цивета). Правят ги чрез умело смесване на съставките. Но от известно време започват да произвеждат синтетични продукти. Те не заместват естествените есенции, но засилват аромата им и ги карат да „вибрират“: така Убиган използва кумарин, за да получи „Царска папрат“, а Герлен използва ванилия, за да получи „Жики“.

Оказва се, че в този момент Ернест работи върху алдехидите, много ефективни, но нестабилни синтетични продукти, което води до големи разходи. По тази причина те все още не се използват. Но той смята, че е намерил решение на проблема. Уговаря се с Габриел да й предостави няколко смески, сред които тя да си избере. През цялата 1921 г. химикът предлага две поредици от мостри, номерирани от 1 до 5 и от 20 до 24. Той умело комбинира не по-малко от осемдесет съставки, сред които доста жасмин и огромна доза алдехиди. Твърди, че е възпроизвел прекрасното усещане, което е имал при пребиваването си в Далечния север, където го отвели превратностите на войната. Там вдишал приятната свежест, която изпускали под среднощното слънце реките и езерата… Габриел, която му вярва, го направлява в опитите му. Макар да няма познания по химия, тя притежава невероятната дарба да разпознава превъзходното във всички области, включително и в парфюмерията. Дори да не сме длъжни да й вярваме, когато претендира, че познава мириса на ръцете, брали цветята, които й поднасят… В крайна сметка тя се спира на №22, който ще пусне няколко месеца по-късно, но държи да лансира много скоро №5 за представянето на новата й колекция на 5 май 1921 г. Дали това е чисто съвпадение на цифрите или умишлено търсен резултат? Кой знае!

Известен е световният триумф на този парфюм, но как да си го обясним? На първо място би трябвало да поставим качеството и оригиналността му. Това е парфюм, който не напомня на никой познат досега аромат на цвете или на разпознаваем меланж от цветя. Това е съвсем ново, сякаш произлязло от небитието творение, чието очарование е толкова по-силно, колкото по-мистериозен е произходът му. Това е един революционен парфюм. Как да не се заговори за него?

Но още по-революционна е и презентацията му. До този момент производителите, най-известен от които е заводът за кристал „Лалик“, са създавали красиви и оригинални флакони с изключително разнообразни форми, отрупани с орнаменти, като например летяща балерина или Купидон с лък. Често пъти стените на флакона са богато гравирани. Някои любители ги колекционирали и продължават да го правят. Според мълвата в колекцията на Жорж Фейдо имало над триста екземпляра.

Точно обратното, стремящата се към простота и изчистеност Габриел налага обикновения флакон с форма на паралелепипед, който позволява човек да се наслади изключително на съдържанието му. Наскоро е започнала епохата на кубизма, въвела в модата квадратите и правоъгълниците. Твърде вероятно е тя да е повлияла на избора на Коко… Във всеки случай този флакон е много функционален. Единствените следи от някакви забележими намерения за украса са от 1924 г. и представляват известен компромис спрямо тези, които биха сметнали изделието за прекалено аскетично: става въпрос за фасетната шлифовка на капачето и скосените и окръглени стени на самия флакон. Като цяло, със своя здрав селски усет и практичен ум, които никога не я напускат, Габриел разбира отлично, за разлика от своите предшественици, че трябва да се изтъкне съдържанието, а не съдът. Дали не си спомня казаното от поета, „Какво значение има флаконът?“. Във всеки случай тя явно е осъзнала тази очевидност.

Но как да нарече новия си парфюм? По традиция предшествениците й използват псевдопоетични наименования: „Априлска усмивка“, „Царствено желание“, „Сърцето на Жанет“ или „Вечерно опиянение“. Какъв ужас! Толкова е смешно! Толкова смешно, колкото бутафорните разцъфнали градини по шапките на дамите отпреди 14-та година. „Но какво да правя?“ — пита се Габриел. Ами, тъй като нейната личност и фирмата й са вече добре известни през 1921 г., защо да не го нарече чисто и просто „Шанел“? Така парфюмът ще извлече максимална полза от известността й, която пък ще допринесе за пазарния му успех… Как проличава в случая изостреният търговски нюх на ръководителката на модна къща, в каквато се е превърнала Шанел! Пол Поаре, който пропада с опитите си да наложи свой парфюм, не се осмелява, въпреки известността си, да експлоатира своето име и се задоволява единствено да нарече един от парфюмите си на името на дъщеря си Розин. Вероятно това е една от причините за неговия неуспех.

Далновидна и уверена в щастливата си звезда — в това е силата й — Габриел съзира необходимостта, в случай че лансира други парфюми, да даде по-отчетлива характеристика на първия, така че той да се отличава от следващите… Най-добре, мисли си тя, да бъде по-просто… Тъй като е избрала флакон №5, защо да не стане „Шанел №5“?

— Но никой не е правил досега така! — заеква смаяният от тази дързост Ернест Бо.

— Именно затова — отвръща Коко, която обожава да руши традициите, — именно това ще го отличи от останалите!

Освен това трябва да подчертаем, че идеята да изтъкне даденото число е свързана с определена част от нейното минало. Още в Обазин тя си въобразява, че разчита в мозайките, които украсяват първия етаж, мистериозни числа, тайно писмо, което я кара да мечтае… Този път тя отново мечтае… Смята, че петицата ще бъде „щастливото число“, върху което ще заложи и ще подкани да заложат — в смисъла на залаганията в Монте Карло — своите почитатели. Впрочем нали именно по време на пътуването си до Монте Карло тя среща Ернест Бо? Няма никакво съмнение, че съдбата го е изпратила при нея — мисли си тя.

Същата простота, която проявява при избора на името на парфюма, откриваме и при изработката на етикета: съвсем бял правоъгълник, върху който с почти провокираща отчетливост се откроява с черни букви името „Ш А Н Е Л“. В случая откриваме контраста бяло/черно, който тя експлоатира тъй често в моделите на дрехите си и към който се е привързала в най-ранното си детство, живеейки в света на сиропиталището. Вероятно от още по-далечно време идват двете взаимно преплетени първи букви CC на имената й, които виждаме върху завързания за капачката кръгъл щемпел. Та нали именно така потомственият гостилничар от Понтие „подписвал“ мебелите, които изработвал собственоръчно? Именно тези две букви CC Габриел вижда на стъклописите в Обазин и им се любува по време на дългите църковни служби, на които е задължена да присъства. Нещо повече, случайността повелява в Мулен да я наричат Коко… Така, щом съдбата й налага тези две букви CC, защо да не ги свърже с бъдещето на своя парфюм…

Когато всичко става готово, Габриел поставя незабавно „Шанел №5“ зад витрината на улица „Камбон“. Много находчиво тя подава на всяка от своите приятелки от шикозните среди, в които се движи, един от ценните флакони, сякаш й поверява своето най-ценно съкровище:

— Не ти го продавам… Давам ти го… — прошепва тя мило.

Много скоро благодарение на мълвата се оформя нещо като тайно общество на страстните почитателки на „№5“. И когато флаконите биват пуснати в продажба (единствено на улица „Камбон“ 31), успехът идва незабавно… Парфюмеристът Франсоа Коти вероятно е умрял от яд. Говорело се, че Бо предложил първо на него това ухание, а той повдигнал рамене и казал само: „Прекалено е скъпо!“…

Всъщност въпреки това хубаво начало, Габриел много скоро започва да среща трудности при производството и разпространението на парфюма. Трябва да кажем, че завърналият се през 1919 г. във Франция Ернест Бо работи за сметка на парфюмерийното дружество „Рале“, което снабдява руския двор и което болшевишката революция принуждава да се установи в Грас. Съвсем естествено производството на парфюма се пада на това малко предприятие. Може би персоналът, натоварен с опаковането на продукта, е набран прекалено набързо? Поради което твърде често флаконът не се затваря добре или е недостатъчно пълен, или пък се оказва твърде чуплив. Още по-лошо, „Рале“ не успява да изпълни навреме поръчките, които непрестанно растат… Тогава един великолепен делови мъж, Теофил Бадер, основал тридесетина години по-рано „Галери Лафайет“, се притичва на помощ на Габриел.

— Обърнете се към известните професионалисти — съветва я той.

И й представя братята Вертхаймер, Пиер и Пол. Тя е чувала за тях в Довил като за собственици на състезателни коне, и в частност на чистокръвния „Епинар“, най-известният в света кон по онова време. Но Вертхаймерови са и собственици на основаното през 1863 г. козметично дружество „Буржоа“, насочено първоначално към производството на театрални гримове: най-добрата клиентка на фирмата е не друга, а Сара Бернар… През 1912 г. „Буржоа“ лансира „Пастел за бузи“, чиято кръгла картонена кутия, украсена с цветя, се превръща в лице на марката. Някои произвеждани по онова време цветове фигурират в каталога и днес. „Буржоа“ присъства още от 1913 г. на пазара в Ню Йорк, след това в Лондон, Барселона, Сидни, Брюксел, Буенос Айрес, Виена… Пак тази фирма лансира през 1929 г. „Парижка вечер“ от Ернест Бо, който ще сложи своя отпечатък върху цели поколения жени. Когато Габриел се обръща към Вертхаймерови, те вече са лансирали през 1923 г. своя първи парфюм „Моят парфюм“. Затова през 1924 г. бива основано Дружество за парфюми „Шанел“, асоцииращо Габриел и Пиер Вертхаймер, а Ернест Бо става негов технически директор. Вследствие от многократно променяни във времето договори Габриел ще получава през целия си живот доходи, които, без да се боим от високопарните думи, завинаги ще я избавят от нуждата.[7]

През есента на 1921 г., когато окончателно приключват любовните взаимоотношения на Габриел с Великия княз, тя решава да напусне „Бел Респиро“ и да се установи в Париж. Причините за решението й са изцяло от прагматично естество. Къщата е прекалено малка, пътят прекалено дълъг, тя губи доста време. Тази неуморна работохоличка иска да е максимално близо до работното си място и до работата си, която се е превърнала в център на живота й. Въпреки това тя не продава вилата, тъй като това би означавало да изгони Стравински и семейството му. Композиторът, който се е примирил, че Коко не споделя чувствата му, й подарява нещо, на което държи най-много — икона, която е успял да отнесе от Русия и която тя ще държи на видно място у дома до края на живота си.

Новото жилище, което Габриел избира в столицата, е на петстотин метра от улица „Камбон“ и е грандиозно. Тя вече разполага с достатъчно средства, за да си го позволи. Това е резиденцията „Пийе-Вил“ на улица „Фобур-Сент-Оноре“ №29, построена през 1719 г. Коко наема партера, а след това и първия етаж, като граф Пийе-Вил си запазва втория. Стаите й се струват прекалено големи, но тя харесва високите врати-прозорци, които гледат към терасата, откъдето каменна стълба води към аранжирана по френски маниер градина. Вековни платани, кестени и липи се оглеждат в централен басейн, в който се плискат бистрите води на водоскок. Този парк се простира чак до улица „Габриел“, от която го отделя висока, боядисана в златно и черно ограда. Разположението е същото като на намиращото се в непосредствена близост английско посолство или на Елисейския дворец…

Едва пристигнала, Коко възлага на своя верен Жозеф — който е загубил жена си — да наеме многочисления персонал, необходим за поддръжката на новото й жилище. Тя няма за цел да го мебелира и декорира в съзвучие с това, което настойчиво изисква класическата му архитектура. Освен това въобще не обича лампериите, с които са покрити стените на сградата, нито бледозеления им цвят, нито позлатените кантове. Разбира се, тя не може да ги премахне, тъй като резиденцията е обявена за исторически паметник. Затова ги прикрива възможно най-добре с любимите си мебели, лакираните паравани от Коромандел. Още от самото начало сърцето на къщата се оказва огромният роял „Стейнуей“. Кандидати да свирят на него дал Господ: Стравински, Мися, Дягилев, дори пианистът на Руския балет, а понякога и Кокто. За украсата на дома понякога тя иска съвет от Хосе-Мария Серт, чието увлечение по барока я пленява, макар да не се вдъхновява от някои негови фантазии, които смята за крайни. Тя използва много повече от него черния цвят, бежовото и кафявото или по-скоро тъмнокафявото. „Навсякъде — ще каже тя по-късно, спомняйки си за това място — великолепни килими в цвят Колорадо кларо с копринени отблясъци като добрите пури и изтъкани по мой вкус, велурени пердета в кафяво със златни галони, които приличат на опасаните с жълта коприна шапки на Уинстън (Чърчил). Никога не оспорвах цените. Протестираха единствено приятелите ми, а Мися си скубеше косите…“ Тя купува за 100 000 златни франка един килим, изработен в Ла Савонри. Снабдява се с големи кресла в стил Луи XIV и Луи XV от дърво в старо злато и тапицирани с бял велур, което не изключва наличието на множество канапета. Независимо от сезона, винаги има големи букети с бели цветя. А изобилието от огромни огледала умножава до безкрайност перспективата в този декор. Постарала се е осветлението да е съвсем приглушено. Благодарение на находчивото смесване на старото и модерното и, разбира се, най-вече на нейната личност, Габриел успява да пресъздаде една очарователна атмосфера, която ще привлече около нея тълпа от художници и писатели.

Години наред резиденцията на улица „Фобур-Сент-Оноре“ се превръща в място за срещи на Серт, Пикасо, Кокто, Радиге, Дягилев, Борис Кохно, Моран, на Хуан Гри, Франсис Пуленк и на останалите музиканти от „групата на Шестимата“, на Етиен Бомон, на неколцина Ротшилд и на множество светски личности, сред които фигурират редица клиентки на Габриел. Някои от приятелите й дори ще се радват на отделена за тях стая: там прекарват една нощ или… три седмици. Например Стравински, Мися или пък Пикасо, който има страх от нощното усамотение: когато тогавашната му съпруга Олга Хохлова, една от балерините на Дягилев, ражда Пауло и отива да отдъхне във Фонтенбло, вместо да се върне в собствения си апартамент на улица „Ла Боаси“, Пабло моли Габриел да го приюти.

Габриел се запознава с художника с посредничеството на Мися по всяка вероятност още през 1917 г., когато той подготвя „Парад“ заедно с Кокто, Дягилев и Ерик Сати. Той току-що се е завърнал от Рим, където е срещнал Олга… Когато Мися Серт представя на Коко Пикасо, той вече не е онзи класически цапач с лула, когото Кокто среща през 1915 г. на улица „Шелхер“ №5, в близост до гробището Монпарнас. Сега той е по-богат: картините му се продават добре, включително в Съединените щати. А през двайсетте години, когато идва на улица „Фобур-Сент-Оноре“, той е елегантно облечен, носи вратовръзка и понякога часовник с ланец… което поражда негодуванието или подигравките на неговите събратя. Обратно, онова, което въобще не се е променило у този дребен, набит мъж, е мастиленочерният перчем, който закрива челото му и се спуска до веждата, както и черните пъргави очи, които пронизват като с нож и които карат Габриел да се чувства неудобно. Тези две свещени чудовища се наблюдават, претеглят се и… се преценяват. Намират, че са достойни един за друг…

Сред гостите на Габриел има един, който заема особено място: това е поетът Пиер Реверди. Нека си представим един нисък, набит човек с катраненочерни коси, с матов тен и с много дрезгав южняшки акцент. Физиката му щеше да е относително обикновена, ако тъмният му поглед не беше озарен от един вътрешен огън, който завладява всеки, който го доближи. Габриел го е срещнала у Мися няколко месеца след смъртта на Бой. По онова време тя е прекалено смазана от мъката си, за да му обърне каквото и да е внимание. По-млад от нея с шест години, тогава той е трийсет и една годишен. Роден в Нарбон, син на разорен от кризата през 1907 г. лозар, той идва в Париж, където живее бедно като печатарски коректор. Настанил се е в Монмартр на улица „Равинян“ и се среща с творците от сградата Бато-Лавоар, художници или писатели като Хуан Гри, Пикасо, Брак, Аполинер или Макс Жакоб. Той познава доста добре и един красив италианец от Монпарнас, който идва често в квартала и чиито нервни изблици тормозят не само компанията му, но и всички негови съседи: това е Амедео Модилиани. Живописната атмосфера, която цари в тези среди, е толкова благоприятна за творчество, че в края на войната тя вдъхновява Реверди за няколко поетични сборника като „Кръглото прозорче“ и „Плочите на покрива“, които са илюстрирани от приятелите му художници. Благодарение на щедростта на един приятел швед той основава списанието „Север-Юг“ (на името на компанията, която експлоатира линията на метрото, свързваща Монмартр и Монпарнас, които са двата полюса на културния живот по онова време). Макар да просъществува за кратко (16 броя за периода 1917–1918 г.), списанието се превръща в истинска работилница на сюрреализма, като публикува, освен Аполинер и Макс Жакоб, Цара, Арагон, Бретон и Супо. То служи и за свръзка между привлечените от новите тенденции художници и поети.

Реверди живее бедно с жена си Анриет, която работи като помощник-шивачка в една модна къща. Семейството обитава една порутена постройка в Монмартр, на улица „Коро“ №12, където живеят също художничката Сюзан Валадон и синът й Морис Утрильо, принуден от алкохолизма си често да пребивава във Вилжюиф сред опасно луди…

Макар да обожава художниците от Монмартр, Реверди твърдо отказва да приеме бохемския начин на живот, дългите и мръсни коси, зловонната лула и смачканите панталони. Точно обратното, без да е роден с ръб на панталоните, както се изразява Пикасо за Кокто, той е винаги стриктно облечен с двуредно сако и наред с безупречната риза носи грижливо вързана вратовръзка. Което не му пречи да мрази хората от висшето общество. Разбира се, в неговите очи Мися не е от тях, тъй като е заобиколена от художници, мнозина от които са негови приятели. Освен това тя му е помогнала през 1917 г., набирайки абонати за „Север-Юг“ или купувайки на висока цена луксозни екземпляри с ограничен тираж от неговите поетични сборници.

По онова време Реверди предизвиква голям ентусиазъм сред младите съвременни поети. Той вече е човекът, когото Андре Бретон сочи през 1924 г. като предвестник на сюрреализма и когото провъзгласява през 1928 г., в съгласие със Супо и Арагон, за „най-великия понастоящем жив поет“.

Така до 1921 г. Габриел и Реверди изпитват един към друг силни приятелски чувства. Но постепенно това чувство се превръща в споделена любов… Дали влечението на Коко към поета се обяснява донякъде със селското потекло на Реверди? Дали неговият баща, лозар от Миди, разорен от слабата продажба през 1907 г., не я кара да си спомня за Албер Шанел, който също е мечтал да притежава лозя и чиито въображаеми успехи е хвалела пред малките си другарки в Обазин? Освен това горкото момче е било затворено в пансион, също като нея в манастира. Всичко това допринася за нейното благоразположение към него… А и неговата нищета, робуването му през нощта край мраморната маса на вестник „Л̀Ентранзижан“. Всичко това му създава ореол на прокълнат художник, на следвоенен Рембо, който не е лишен от обаяние. Да не говорим за някои особености в поведението му: виждаме го как по време на брилянтен прием у Коко напуска неочаквано компанията, за да иде в парка да събира охлюви под дъжда… Ето една не толкова обикновена личност! Подобно на Габриел, която претендира, че е занаятчия, а не творец, Реверди също твърди, че е човек на физическия труд: обожава да поправя, да майстори… И накрая, не на последно място, между тях съществува сходство в темпераментите. Те са хора, завладени от абсолютното и логичното. Никакви компромиси. Но в това отношение у Реверди тази тенденция е толкова крайна, че се превръща в патологична…

Трябва да признаем, че поведението на поета може да ни се стори донякъде объркващо: великолепен събеседник, случва му се да остане мълчалив часове наред. Той мрази парите, но обожава лукса, мизантроп, и способен на невероятен гняв срещу „този бандитизъм“, наречен обществен живот, в други моменти той проявява почти наивно доверие към човечеството. И макар да обича да стои със седмици на улица „Фобур“, той напуска Габриел без предупреждение, за да се върне в Монмартр, където търпеливо го очаква горката Анриет. Атеист, свободомислещ и горд, че е такъв, ето го изведнъж осенен от Божията благодат и приемащ светото кръщение на 2 май 1921 г. Впрочем религиозната му пламенност не го отдалечава от Коко, поне за момента. Но у него присъства едно болезнено стремление към усамотение, към самовглъбяване, което се засилва с времето…

Ето го отдалечен и от сюрреализма. Тяхното „автоматично писане“, тяхното преклонение пред неконтролираното литературно творчество, всичко това му се струва прекалено глупаво… Към това се прибавя и неговата неприспособеност към социалния живот. Неговата груба непримиримост, безусловният отказ от това, което той нарича „компромиси“, опиянението от „чистото“ ще го принудят, въпреки усилията на Габриел, която той обожава, да я напусне. Как да не го стори? Отсъствието на това, което обича, е всъщност основният източник на неговото вдъхновение. Та нали самият той е казал: „Най-дълговечната и най-солидната връзка между съществата, това е бариерата“. Воден от някаква перверзна логика, той издига напълно съзнателно именно такава бариера. На 30 май 1926 г. тържествено изгаря пред своите приятели някои от ръкописите си. Оттегля се в Солем, недалеч от известното бенедиктинско абатство, за да живее там в бедност заедно с Анриет в една много скромна къща. Но Пиер и Габриел никога няма да се забравят и, както ще видим, техният роман не е приключил…

Дали, когато напуска Париж и Габриел, Реверди има представа за всичко, което тя е сторила за него? Така например тя тайно купува неговите ръкописи. Плаща значими суми на неговите издатели, за да му ги изплащат редовно, внушавайки му, че това са неговите месечни авторски права… (Като че ли един почти непознат поет би могъл да се издържа с тях!)

В библиотеката на Габриел се намират събраните съчинения на Реверди в оригинални и луксозно подвързани издания, както и повечето от неговите ръкописи. Прочитът на посвещенията на поета към нея сочи, че до смъртта си през 1960 г. (тогава на седемдесет и една години) той храни към нея най-нежни чувства. Така например през 1924 г.: „На моята много велика и скъпа Коко, с цялото ми сърце до последния му удар“. Дори двайсет и три години по-късно, през 1947 г., Реверди не се е променил: „Скъпа и възхитителна Коко, тъй като ми доставяте удоволствието да харесвате нещо от тези поеми, оставям ви тази книга и желая тя да ви дари с нежна и дискретна светлина, като настолната ви лампа“. Пламенността му е продиктувана от непрестанния спомен за това, което й дължи. От своя страна, Коко ще смята винаги Реверди за най-великия поет на своето време. Тя чете и препрочита творчеството му, подчертавайки с молив стиховете и фразите, които смята за особено забележителни. Когато открива, че през 1961 г. Жорж Помпиду не го е включил в своята „Антология на френската поезия“, тя ще изпадне в невиждана през живота й ярост. И когато често пъти споменават таланта на Кокто пред нея — когото, впрочем, тя цени — Коко съзнателно го омаловажава, намирайки всякаква възхвала на друг поет, освен Реверди за атака срещу него. Вбесява се, като го вижда непризнат…

10 януари 1922 г. Улица „Боаси д’Англа“. Единайсет часа вечерта. Открива се новият локал „Бик на покрива“, ръководен от Мойзес, който го е нарекъл на името на последния балет на Кокто, очевидният цар на празненството. Там се стичат множество приятели на поета, Мися и Хосе-Мария Серт, Пол Моран, граф и графиня Бомон, новият сподвижник на Кокто, двайсетгодишният Реймон Радиге. Застинал на бара с вдигната глава, завинтил монокъла си на окото, младият писател вече притежава предизвикателното и загадъчно излъчване на човек, злоупотребил с алкохола. Наскоро е завършил „В плен на дявола“. Там са Пикасо, принцеса Мюра, Макс Жакоб… Жан Юго, правнукът на поета, с жена си Валантин, Серж Лифар, карикатуристът Сем, и музикантите Сати, Орик, Пуленк, Онегер и мнозина други.

В опушената обстановка на украсения с дадаистки картини бар могат да се чуят в изпълнение на пиано от Клеман Дусе (който скоро ще заработи с Жан Винер) модерните по онова време американски мелодии: The man I Love, Black Bottom или Sometimes, I’m happy…

Атмосферата, която витае, е едновременно толкова очарователна и толкова възбуждаща за духа, че Пруст, който няма да може да прекара и една вечер там, няма да се примири: „Бих искал да бъда достатъчно добре, за да ида поне веднъж на кино и в «Бик на покрива»“.

Оказва се, че почти всички гости на „Бика“ са и тези в дома на Коко на улица „Фобур-Сент-Оноре“. Макар да не обича много да излиза, невъзможно е да пропусне тази среща с приятелите, поради което в близост до бара се чува нейният „горещ и селски“ глас, както го определя хроникьорът Морис Сакс, оставил ни поразителен спомен за Габриел от 20-те години:

„Когато се появеше, хората се учудваха на дребния й ръст. Беше слабовата. Черните й и гъсти коси бяха късо подстригани, веждите й бяха сключени, устата усмихната, очите й бяха блестящи, но строги. Тя беше почти винаги облечена по един и същ начин, много семпло и обикновено в черно. Поставяше ръце в джобовете и започваше да говори. Говореше изключително бързо и стремително.“ Не по-малко интересен е интелектуалният портрет, който Сакс прави на Коко:

„Разсъжденията й следваха темата и се развиваха до своя край. Тя не притежаваше, както често се случва при жените, склонността да фантазира, което ги кара да се вкопчват в разговора, да се спират на всички нововъзникнали сюжети и в крайна сметка да не стигнат доникъде. Мисълта й беше последователна. В нея проличаваше онова селско упорство, което е една от нейните характерни черти. Беше напълно сигурна в преценките си, много позитивна, интелигентността й беше твърда като камък и почиваше на ненарушими основи. Като че ли никога не грешеше. Инстинктът й беше непогрешим. Имаше много вярно чувство за качественото и го разпознаваше дори в области, които й бяха чужди.“[8] Много съществена констатация, особено когато се направи списък на писателите и творците, с които, макар и необразована, е успяла да се обгради и които подпомага и закриля всеки път, когато може. Така почти не пропуска да изиска от Мойзес често пъти неплатените сметки на Кокто и неговите приятели. И ги плаща, без да го изтъква…

Освен с „Бик на покрива“ безумните години са свързани с една книга, символизираща духа и атмосферата на епохата и превърнала се, както се казва днес, в бестселър. През юли 1922 г. в повечето вестници всъщност може да се прочете следната обява:

„Ла Гарсон“ („Самостоятелната“) от Виктор Маргьорит. Прочетете тази книга, която ще остави следа в настоящия литературен период. Авторът е дързък във всяка своя сцена и изразност… Когато прочетете този интересен и увлекателен роман, „Ла Гарсон“, (изд. „Фламарион“, един том, 7 франка), който в много отношения може да ви скандализира, вие ще забележите, че сред толкоз низости прозира една чиста и вълнуваща красота.

Героинята на този роман, деветнайсетгодишната Моник Лербие, принадлежи към отбраното общество. Разочарована от изневярата на своя годеник, тя се отдава на всякакъв „разгул“, на всякаква дрога, на нормална любов и на лесбийство, на непрестанни оргии в публични домове, докато не среща най-сетне голямата любов в лицето на любовник, който вярва в равенството на половете, спасява я и се жени за нея. Той ще участва заедно с нея във феминистките сбирки…

Скандалът е огромен. Гюстав Тери пише във вестник „Йовр“: „Този мним шедьовър е чист боклук“. Виктор Маргьорит е заличен от списъка за ордена на Почетния легион. Но от книгата са продадени повече от 750 000 екземпляра…

Но точно този тип жена — къси коси, плоска гръд, моряшки панталони, 50-сантиметрово цигаре — всъщност доста се доближава до онзи, лансиран от Коко. И в елегантността, която тя препоръчва, има известно смесване на мъжкото и женското. На практика романът й прави безплатна и безподобна реклама. Ако се вгледаме в модните журнали от онова време, женската физика се доближава до мъжката, а идеалът за мъж се феминизира. Мъжът вече бръсне мустака си, остарелият символ на мъжествеността. Героят вече не е воин победител, а мъж с красиво лице, чиято мъжественост не е съществено качество. Най-накрая хомосексуалността, когато има такава, вече не се прикрива от него, както е било до войната. Обратно, известен снобизъм превръща „обратните“ в модни персонажи, като например Пруст, Жид или Кокто. И докато първият остава дискретен по отношение на вкусовете си, другите двама ги афишират без преструвки в „Коридон“ и в „Бялата книга“. Така Коко Шанел умее да надушва преди всички духа на времето и предварително да се нагоди към него. Нейният стил съчетава явната женственост и не по-малко видимото мъжко начало. Съмнението властва и хората не се стесняват да клюкарстват относно вероятните отношения между Габриел и Мися… между другото, без да представят каквото и да е доказателство. По-ясен е случаят на Колет, която се показва със „самостоятелната“ маркиза Дьо Белбьоф, без обаче да се отказва и от нормалната любов, какъвто е случаят на „амазонката“ Натали Барве и приятелката й Рене Вивиен, които застават открито под лесбийските знамена.

През цялото това време професионалният успех на Габриел се утвърждава. Още през 1920 г. най-известните списания за висша парижка мода, „Минерва“ и „Фемина“, се превръщат в антологии на модата на Шанел. Нека ги прелистим и де прочетем напосоки: „Лейди X… носеше в «Риц» муселинова рокля от сурова коприна с Марката Шанел… Шанел лансира рокля, изработена от дълги ленти от черна коприна… За вечерта тя създава рокля от червена коприна… Шанел създава нови кожи и съчетава маймунска кожа с бял астраган. Друго творение на Шанел за вечерта: тясна рокля от бял сатен, съчетана с обшито с бродерии и перли наметало…“.

Шивачката налага окончателно късите коси, за голяма радост на фризьорите, които се трудят неуморно и безмилостно из цяла Франция с ножици в ръце. Най-красивите коси, най-великолепните буйни коси лежат на земята. Съпрузите протестират. Любовниците се жалват. Напразно си губят времето. Отговарят им еднозначно: „Такава е модата!“. Впрочем, на улица „Камбон“, на няколко крачки от №31, на №5 се настанява — колко удобно! — коафьорът Антоан[9], който предлага услугите си за новия стил. Много бързо става известен. По този повод един хроникьор нарича много находчиво новия стил модата „режи всичко“.

Тези прически се съчетават с невиждани шапки: тъй като от подстригването а ла гарсон главите на жените стават много малки, то те лесно си нахлупват шапка камбана с висока цилиндрична горна част и с тясна периферия, която стига до веждите. Тези нови артикули постигат голям успех, но не се приемат единодушно. Сем няма равен, когато ги окарикатурява доста остроумно както в прозата си, така и в своите рисунки: „Що се отнася до шапките, те вече не са нищо друго, освен безформени кофи от мек филц, в които жените навират главите си, дърпайки надолу с двете ръце… Той продължава: всичко изчезва, погълнато от този разтягащ се джоб — косите, челото, ушите, бузите чак до носа. В крайна сметка можеха да използват и обувалка, ако им бяха предложили тази идея“.

Какво от това? Модата на клошираните шапки и на калпаците е неустоима и въпреки съпротивата, те постепенно се появяват и в най-дълбоката провинция…

Що се отнася до дрехите, тенденциите у Шанел са свързани с талията: коланът постепенно слиза надолу и се спира нейде под ханша, който изчезва като по чудо. Линията на новите рокли е вертикална, обикновено формата е тръбовидна и женските закръглени форми са прикрити, при нужда с помощта на ленти Велпо, които притискат непокорните гърди. Вижда се до каква степен, като че ли случайно, новият стил подобава на физиката на шивачката, която го създава. Известно е, че тя отказва да продава дрехи, които не би искала или не би могла да носи: тя е първата клиентка на собствения си стил… Сред хората върви следният анекдот: един шивач шегобиец, който впрочем бил верен привърженик на препоръчваната от нея тенденция, по време на едно ревю заменил младите жени, които обикновено били наемани, с двама-трима красавци, без никой да забележи каквото и да било…

Въпреки успеха на Габриел, Пол Поаре не се признава за победен. Решен да се бори срещу Коко, която според него е превърнала жените в „малки недохранени телеграфистки“, той създава множество пищни модели, използвайки тежки тъкани в ярки цветове, украсени с рисунки и бродерии от източен, така наричания „ориенталски“ тип…

Една вечер, по време на премиера в Операта, наведена над тъмночервения велурен парапет на своята ложа, Габриел разглежда тоалетите на зрителките. Установява, че оттам е минал нейният съперник: в партера прекалено много рокли носят клеймото на възторжените му шарении. А жените, които ги носят, тя нарича „дегизирани“… Тогава, обзета от негодувание, тя възкликва: „Повече не може да продължава така, ще им сложа отново черното!“.

Още на другия ден се захваща с изпълнението на този нов проект. Именно тогава ще създаде онази вездесъща черна рокля, обикновен калъф от крепдешин, с много тесни ръкави, която ще нарекат „фордът на Шанел“ и която ще има същия успех като популярната кола, слязла от конвейера на Детройт.[10] Така се конкретизира нейното най-свидно желание: да изведе модата на улицата.

Тази простота на тоалетите на Шанел ще ускори залеза на впрочем великолепните тоалети на Поаре, които вече са непригодни за условията на живот на съвременната жена. Името на Поаре ще грее все още през пролетта на 1925 г. по време на Експозицията на ар деко. Именно той е нарисувал големия светещ фонтан на входа. Неговите три баржи „Любов“, „Наслаждение“ и „Оргии“, украсени с огромни платна на Дюфи и закотвени на кейовете на Сена покрай Експозицията, блестят вечерно време с ярки светлини и лично Поаре, облечен с великолепно наметало и с адмиралска фуражка на глава, посреща вечерящите на стълбичката на един от своите съдове.

За съжаление дванайсет години по-късно, през 1937 г., мъжът, организирал най-хубавите вечери в Париж и поставял истински перли в мидите на своите гости, е напълно разорен. Публиката не разбира вече модите, които се опитва да лансира, а и самият той вече не разбира своето време. Неговите „приятели“ от щастливите години са го изоставили. Изпада в такава мизерия, че е принуден да си скрои и ушие сам пардесю от стара хавлия за баня. Умира през 1944 г. Една от последните му прехрани се състои в рецитиране на басните на Лафонтен в невзрачно кабаре в Кан: коя е любимата му? „Щурец и мравка“…[11]

Декември 1922 г. В началото на месеца на стълбовете за обяви се появява жълт афиш, съобщаващ за предстояща премиера на „Антигона“ в театър „Ателие“ — бившият „Театр Монмартр“. Тази зала се намира в края на малък сенчест площад, опасан с платани и скамейки, който е на средата между базиликата на Монмартр и баровете с леки момичета от площад „Пигал“. Шарл Дюлен, спътникът на балерината Кариатис, е поел театъра и се оказва негов директор. Този път няма да играят точно шедьовъра на Софокъл, а свободната адаптация, направена от Жан Кокто, като за музиката прибягват до Онегер, член на „Групата на Шестимата“, и до Пикасо за декора. Що се отнася до костюмите, авторът се обръща към Шанел. Защо? Ще даде обяснение в печата: „Защото, казва той, тя е най-голямата модна шивачка на нашето време и защото не си представям момичетата на Едип зле облечени“. Именно Габриел е предизвикала възхищение с последната си колекция, в която представя множество драпирани рокли в античен стил. Наскоро е купила за салона си на улица „Фобур-Сент-Оноре“ красив мрамор от елинистическата епоха. Тя приема с удоволствие предложението на Кокто. Дюлен изпълнява ролята на цар Креон, строгия пазител на законите на страната си. Гръцката актриса Геника Атанасиу пък се превъплъщава в ролята на Антигона, бунтарката, която защитава ценностите на съвестта. Тирезий се изпълнява от партньора на Геника, който е не друг, а Антонен Арто…

Съветвайки се с приятеля си Кокто, Габриел избира груб вълнен плат от Шотландия и жарсе в кафяво и брик. Костюмът на героинята е изключително семпъл: драпирана дреха, която Коко измисля, мятайки собственото си манто на раменете на актрисата. За да опаше челото на царя, Коко създава златен метален обръч, украсен с изкуствени камъни — вероятно първото бижу, замислено от нея. Пак тя предлага на Кокто да окачи на стената в дъното карнавални маски, които той боядисва собственоръчно в бяло…

Така между поета и моделиерката започва дълго сътрудничество.

По време на генералната репетиция на 20 декември 1922 г. Андре Бретон и приятелите му, които мразят Кокто, вкарват свои хора в залата. Те вдигат голяма врява. Поетът, който с мегафон играе сам ролята на античния хор зад кулисите, е принуден да спира възвишените си слова на равномерни интервали, за да заяви с невъзмутим тон следното предупреждение: „Излезте, господин Бретон… ще продължим едва когато напуснете залата“.

В крайна сметка все пак ще успеят да изиграят пиесата стотина пъти. Тя ще се радва на едно забавно недоразумение: не особено начетената публика приписва на адаптиралия пиесата Кокто най-красивите сентенции на Софокъл и ги аплодира непрекъснато, тъй като ги намира за много „модерни“… Това е вечната правда на класиците!

Публиката се възхищава на рисувания от Пикасо декор: огромно ултрамариново небе, бели дорийски колони, силно стилизираните рисунки на кръглите щитове — по-късно ще използва същите теми във Валори. Освен изпълнението на Дюлен публиката харесва гръцкия акцент на Геника, която прави френския език по-звучен, отколкото е. Що се отнася до поразителната игра на Антонен Арто в ролята на гадателя Тирезий, то тя впечатлява силно зрителите.

Относително малкото на брой статии в печата, независимо от качеството на спектакъла, са триумф за Коко: именно тя извлича най-голяма полза в тази афера, много повече от Кокто, Дюлен, Пикасо и Артур Онегер. Хвалят особено много мантията от грубо тъкана вълна, на фона, на която великолепно изпъква чистото лице на късо подстриганата Антигона, гримирана в бяло и с черни кръгове около очите. И не е случайно, че най-големите фотографи от епохата са там, като сред тях е Ман Рей, който прави снимка след снимка.

Нека разлистим списанието „Вог“ от февруари 1923 г., авторитетно издание за света на изкуството по онова време. В него четем: „Тези рокли от вълна в неутрални тоналности създават впечатлението на антични дрехи, открити след векове…“ както и: „Това е хубава реконструкция на един архаизъм, озарен от ума“.

Тази статия дава главния тон на отклика в пресата. Тя показва на какво ниво се намира в този момент Шанел не само спрямо своите събратя от висшата мода, но и като цяло в културното общество. Там тя се превръща в безспорен авторитет.

Дали защото успехът на Габриел като художник на костюмите е толкова блестящ, та Кокто, със съгласието на Дягилев, отново се обръща към нейния талант за поставянето на „Синият влак“? Този път вече става въпрос не за пиеса, а за балет или по-скоро за нещо като оперета без думи, много весела и в духа на Офенбах, сюжетът на която е измислен от Кокто, а постановката е на Дягилев.

Защо „Синият влак“? Това е името на луксозния бърз влак, свързващ Париж и Лазурния бряг, където той отвежда елегантните си пътници. Сред тях Кокто, желаещ да нахвърли един сатиричен и забавен портрет на нравите на епохата, е избрал да представи специално атлетичните жигола и движещите се в тяхната орбита жени; описва ги такива, каквито могат да се наблюдават по плажовете на брега, който той познава добре и където през последните години е в добрия тон да се прекарва лятото. Кокто вероятно е имал предвид Жюан ле Пен, лансиран наскоро от Франк Джей-Гулд, син на царя на американските железници, построил там казино, великолепни хотели и нощни барове. В тях скоро се стича една богата, жадна за удоволствия клиентела, която си припява последния хит на годината:

Жюан ле Пен,

Жюан ле Пен

Искаш ли да останеш

В мъжки род?

За музиката Дягилев се е обърнал към Дариюс Мило, за хореографията към сестрата на Нижински, Бронислава, а за декора към скулптора кубист Анри Лоранс, който никога не е виждал морето, но все пак ще успее да измисли интересни плажни кабинки, непривично оформени и раирани диагонално. Освен това, благодарение на уголемяването на една картина на Пикасо се сдобиват с известната сценична завеса, представяща две разчорлени гигантки, тичащи по брега на фона на небето и морето във великолепно наситено синьо.

На Габриел се пада задачата да облече в костюми персонажите — над трийсетина — които оживяват в този балет от нов тип.

Става въпрос за спортни дрехи, тъй като в сцените с пантомима има изобилие от акробатични номера и гимнастически фантазии. Припомняйки си довилското си минало, Коко ще използва огромни количества от своето жарсе. Тя облича „Хубавеца“, изпълняван от балетиста Антон Долин — загладени с брилянтин коси, път по средата и премрежен поглед — с гимнастическо трико: той е съвършеният образец на жиголото от безумните години в курортите. Що се отнася до „играча на голф“, роля, поверена на Войзиковски, с цел да го доближи до героя му, Коко му показва снимка на уелския принц, известен по онова време с елегантността си. Тя го кара да обуе панталон за голф от туид, както и пуловер и чорапи асорти, раирани хоризонтално. Той облича бяла риза, стегната на врата с вратовръзка. Това е голямо попадение…

Що се отнася до „шампионката на тенис“, Коко съвсем естествено се е сетила да вземе за модел известната Сюзан Ланглен, шампион по тенис още на петнайсет години и постоянна участничка в Уимбълдън. Изключителните скокове, които прави, за да хване топката, са я направили известна не само във Франция, но и отвъд Ламанша. Освен с хореографията, Нижинска се нагърбва и с тази роля: ниска и набита, фигурата й съвсем не приляга на нейната роля, а и лентата за глава още по-малко й помага… Но, макар и с ограничени възможности, тя се справя отлично.

Банският костюм на Лидия Соколова, „Красивата къпеща се“, е толкова елегантно скроен от Шанел, че в наши дни е изложен в Лондон, в музея „Виктория и Албърт“.

Сред танцьорите Габриел е забелязала таланта на деветнайсетгодишен младеж с великолепно тяло и безспорна дарба. Той идва право от Киев и се нарича Серж Лифар. Тя го представя на вниманието на Дягилев и приема ролята на негова кръстница. Известно е каква брилянтна кариера има той. Лифар остава един от най-верните приятели на Коко до края на живота й.

Поставен на 13 юни 1924 г. в „Театр де Шанз-Елизе“ — една от най-елегантните сцени в Париж, „Синият влак“ има огромен успех. Творци, аристократи, едри буржоа от Франция, Англия и Италия се стичат масово там. Още от самото начало те изразяват гръмко ентусиазма си, когато се появява голямата завеса на Пикасо, придружена от фанфарна музика, композирана специално от Жорж Орик. Към залата бързат най-добрите клиентки на Габриел, както свидетелства „светската хроника“ в големите парижки ежедневници: там са почти всички баронеси Ротшилд, като се почне от баронесата Анри, отказала се от Поаре заради Коко, но и цялото предградие Сен Жермен с неговата клиентела, сякаш слязла от страниците на Прустовите романи, моделите от плът и кръв на всички героини — Германт, Норпоа и Шарлю; меценатки от Англия или Съединените щати, като Нанси Кюнард или принцеса Дьо Полиняк, по баща Сингер, без да броим спасилите се от клането руски графини, наети на работа от Шанел, или испанските благороднички, нейни клиентки в Биариц… И дори господата от Роальо, дори от Мулен, които са я познавали от едно отминало време, което тя предпочита да изтрие от паметта си.

Когато през 1926 г. Кокто поставя в „Театр дез-Ар“[12], на булевард „Батиньол“ своя „Орфей“, той отново поверява на Шанел грижата да облече персонажите му, като например много красивата жена, представляваща Смъртта. Постъпва така и за своя „Аполон Музагет“ през 1929 г. с участието на Дягилев, Стравински и Баланчин, както и за „Рицарите на кръглата маса“ (1937), където Габриел създава, наред с други, костюма на Жан Маре — използва брокат, от който се прави дори дрехата на папата. Забавно съвпадение, един млад стилист на име Кристиан Диор изрисува трикото на актьора. Но пиесата, по повод на която ще се говори най-много за Шанел, предхожда „Рицарите“ и е „Едип цар“ по Софокъл. Тя трябва да облече двайсет и три годишния Жан Маре, който се изявява в първата си роля. Той е толкова красив, смята Коко, че би било непростимо, ако публиката не му се порадва. Тогава, съгласувано с него, Габриел решава да подчертае изваяното тяло на почти голия младеж с помощта на ленти от бял плат, опасващи крайниците и торса му.

Една част от пресата осъжда това безсрамие, докато друга намира за много изобретателен начина, по който Габриел облича — или по-скоро съблича — красивия актьор.

Означава ли това, че взаимоотношенията между Кокто и Габриел са винаги безоблачни? Наистина е така за доста време, още повече че в случая всеки намира изгода от това начинание. Разбира се, Коко не извлича от сътрудничеството им никаква материална изгода и плаща със собствени средства големите разходи, направени заради изработката на сценичните костюми и покупката на скъпоструващи платове, които тя използва. Но участвайки в създаването на качествени творби, които парижкият хайлайф, както и интелектуалните и артистичните среди оценяват високо, тя достига до такова обществено равнище, за което не би могъл и да мечтае нито един от нейните събратя.

Освен това тя дава множество доказателства за безкористната си привързаност към Кокто. На два пъти му подарява безкрайното лечение от наркомания, налагащо се заради състоянието му на опиоман. Та нали в определени етапи той пуши до шейсет лули на ден с тази дрога, която парализира творческите му сили? А и той не би могъл да плати от джоба си ужасно скъпите грижи. Така, когато през 1937 г. той се настанява на улица „Камбон“ в хотел „Кастилия“ и се храни там, Габриел дава инструкции да не „безпокоят г-н Кокто“ с фактури и да ги изпращат директно на финансовата й служба. Когато поетът й се стори потиснат, тя му подарява две-три седмици отдих в „Риц“…

Същевременно тя беснее, когато сравнява известността му с почти анонимното състояние, в което тъне обожавания от нея Реверди. От своя страна, Реверди ненавижда Жан… Между другото, докато Коко обича да подарява и лесно плаща чекове, тя много мрази да й искат пари. Смята, че ако се поддаде на подобен вид молби, нейната проява на щедрост би се превърнала в акт на слабост. Така през 1938 г. Жан Кокто констатира, че нито един директор на зала не желае да постави творбата, която е написал — „Ужасните родители“. За сметка на това, 32 000 франка[13] биха му позволили да наеме за своя сметка театър „Едуард VII“ и да покаже там новата си пиеса, но той не разполага с тях. Тогава заплашва да се самоубие — също като баща си. В уплахата си приятелят му Жан Маре, без да му каже, телефонира посред нощ на Коко и й обяснява положението. Бясна, че са я събудили в подобен час, тя посреща много зле тази постъпка: тя работела! Ставала рано. А що се отнася за тези трийсет и две хиляди франка, и дума да не става да ги даде… За щастие Роже Капгра, директор на театър „Амбасадор“ и неговата приятелка, актрисата Алис Косеа, приемат да поставят пиесата. Известно е какъв успех постига тя.

Освен това Габриел не обича да злоупотребяват с нейната щедрост. Така например, когато предлага на Кокто едно лечение, започнало на 16 декември 1928 г. в луксозна болница в Сен Клу, след повече от три месеца поетът продължава да е там. При това не е толкова болен, колкото твърди, щом се връща в Париж, за да чете пред актьорите акционери в трупата на „Театр Франсе“ своята пиеса „Човешкият глас“ — най-играната пиеса в репертоара му. След това той спокойно се прибира в Сен Клу, сякаш възнамерява да прекара там остатъка от живота си. На връщане от едно пътуване Коко отскача в Сен Клу, за да види своето протеже и го заварва в много добър вид. Подават й дискретно фактурата с разходите от клиниката: колосални са… А Жан приема редица посетители, като тогавашния си любовник Деборд, Жуандо, Кристиан Берар, Андре Жид и работи с лекота, накратко, води нормален живот…

— Сега може би ще се върнете вече вкъщи — намеква му тя.

Но Жан отказва да последва съвета й: вкъщи! Вкъщи! Какво означава това в неговия случай? При майка му на улица „Анжу“, когато отдавна е навършил четирийсетте? Или сред самотата на някоя отвратителна хотелска стая, както се изразява той, в „стая на обесник“? Трудно е за един оздравяващ човек да пише при подобни условия. Още по-жалко би било, при положение че Жак Шардон, му е предложил от името на издателство „Сток“ да се захване, след „Двоен шпагат“, с нов роман.

Разнежена, Коко разрешава няколкоседмична отсрочка на своето протеже. И не греши. Още на другия ден Жан пише: „Квартал Монтие се оказва притиснат между улица «Амстердам» и улица «Клиши»…“. Впрочем това са първите редове от бъдещия роман „Ужасните деца“. По-късно той ще признае, че романът бил основната облага от неговото лекуване… тъй като не бил истински излекуван…

Явно меценатството не е лесна работа. То дори може да бъде неблагодарно.

Така например, когато през декември 1923 г. двайсетгодишният Реймон Радиге се залежава болен в хотел „Файо“ на улица „Турнон“, Кокто, който го боготвори, изпада в паника. Вика на помощ Коко: не може ли да уреди да го прегледа професор Далимие? Последният изпраща асистента си, който много бързо открива напреднал коремен тиф, който лекарят на Жан лекувал с грог! За нещастие е твърде късно и младежът умира съвсем сам в утрото на 12 декември. Съсипан, Жан не е в състояние, не пожелава да види трупа, остава да ридае при майка си, на малкото си медно легло. Няма да е в състояние да присъства и на погребението, както това правят Пикасо, Мися, Габриел или черните музиканти от оркестъра на „Бик на покрива“. Те толкова често са виждали „малкия“, както го наричали…

Коко ще упреква много Жан Кокто за отсъствието му. Много строга към самата себе си, притежаваща желязна воля, тя не е в състояние да разбере и най-малката слабост у другия. В църквата „Сент-Оноре д’Ело“ ковчегът на автора на „В плен на дявола“ е там, в трансепта, изцяло драпиран в бял плат (той е малолетен), над който се откроява букет червени рози. Бели са също и цветята, които покриват катафалката, бели са чуловете на конете и колата, която следва процесията до гробището Пер-Лашез.

Габриел е тази, която поема огромните разходи за това вълнуващо погребение, съвсем дискретно, вероятно прекалено…

Тъй като благодарят на Мися…

Но Кокто знае много добре на кого се дължи тази щедрост. Верен в приятелството си, той умее да помни това. Така през 1934 г., когато настава мигът да поставят „Адската машина“ в „Комеди де Шанз-Елизе“, Луи Жуве упорства в желанието си да повери изработката на костюмите и на бижутата на госпожа Ланвен, която е работила много за него. Дори я кара да започне да работи. Но този път Кокто няма да прояви и най-малката слабост; той настоява за Коко Шанел:

— Виждате ли ме — казва той на постановчика — да заявявам на Шанел, която ми предлага разкошни платове и бижута за хиляди франкове: „Не се нуждая повече от услугите ви“.

Но едва след трудни преговори с Жуве, чийто характер е много тежък, ще възложат на Габриел изработката на костюмите, след като моделите са вече нарисувани от Кристиан Берар.

Като цяло именно тъй чувствителният и интуитивен Кокто, който познава много добре Коко, оставя един от най-точните й портрети с „… нейните изблици на гняв, нейните лошотии, нейните баснословни бижута, нейните модели, нейните прищевки, нейните крайности, нейната любезност, както нейният хумор и нейната щедрост, които изграждат една уникална личност, привлекателна, притегателна, отблъскваща, крайна… в крайна сметка, човечна“.

[1] Paul Morand, op. cit. — Б.а. ↑

[2] 1 500 000 нови франка. — Б.а. ↑

[3] Arthur Gold et Robert Fizdale, op. cit. — Б.а. ↑

[4] Paul Morand, op. cit. — Б.а. ↑

[5] Henry Gidel, Cocteau, Flammarion, 1998. — Б.а. ↑

[6] Arthur Gold et Robert Fizdale, op.cit. — Б.а. ↑

[7] Според списание „Таймс“ (25 януари 1971 г.) след смъртта си Габриел оставя петнайсет милиона тогавашни долара, или 260 милиона нови франка. — Б.а. ↑

[8] La Décade de Ìillusion, Gallimard, 1950. — Б.а. ↑

[9] С истинското си име Антак (1884–1977), роден в Полша, създателят на подстрижката „а ла гарсон“ е, заедно с Йожен Шюлер, изобретател на оцветяващите шампоани. — Б.а. ↑

[10] Вж. Vogue, американското издание, 1926 г. — Б.а. ↑

[11] Вж. Paul Poiret, En habillant Ì èpoque, Grasset, 1974. — Б.а. ↑

[12] Който ще стане театър „Еберто“. — Б.а. ↑

[13] Около 90 000 нови франка. — Б.а. ↑

Седма глава
Уестминстърският херцог

Лондон, 13 октомври 1924 г. Многобройните читатели на „Стар“, и в частност тези, които се интересуват от частния живот на английските аристократи, са заинтригувани от следните анонимни редове:

Доста се говори за бъдещето на един херцог, не по-маловажен от тези, чиито съпружески разправии наскоро подхранваха клюките. Добре осведомени източници твърдят, че новата херцогиня ще бъде една красива и блестяща французойка, която стои начело на голяма парижка модна къща.

За читателите не е трудно да идентифицират херцога… Всъщност няколко дни по-рано почти в цялата преса е могло да се прочетат информации от типа на тази, взета от „Дейли Експрес“ от 29 септември:

Вторият брак на Уестминстърския херцог е вече доста компрометиран: след краткотрайна ваканция в Съединените щати, херцогинята на Уестминстър вчера пристигна във Великобритания. При слизането си от кораба „Хомерик“ на Уайт Стар тя заяви пред нас: „Завърнах се, но дори не знам къде ще живея, тъй като вече нямам жилище и приятели; не съм в състояние да ви кажа какво ще правя в близко време… Едно е сигурно, нямам вече дом. Положението ми е невъобразимо и за нещастие съм принудена непрестанно да мисля за него“.

Всички знаят вече, че херцогът е бил заловен в изневяра в хотел „Париж“, най-известният на Монте Карло, с някоя си госпожица Кросби и че в момента тече бракоразводно дело… Впрочем, настоящата херцогиня, родена Вайълет Мери Нелсън, която тъй недискретно споделя своите неприятности с пресата, не е първата съпруга на херцога. През 1901 г. той се е оженил за Едуина Корнуолис-Уест, но уморена от изневерите му, през 1919 г. Едуина получава развод. Що се отнася до „красивата и блестяща французойка, която стои начело на голяма модна къща“, Шанел е толкова известна в целия свят, че няма читател на „Стар“, който да не я познае. Значи през есента на 1924 г. Габриел се е готвела да се омъжва?

Но явно доста избързваме. Трябва да се върнем назад и първо да опишем личността на херцога. Братовчед на краля, той е потомък на племенник на Уилям Завоевателя, който, бидейки едновременно едър и страстен ловец, е наричан „гро веньор“[1]. Това име, видоизменено в английските уста, се превръща в Гросвенър. Гросвенърови представляват едно от най-значимите разклонения на кралското семейство. Още от Средновековието гербът им се състои от „лазурно синьо със златна ивица“. Едва през 1831 г. дядото на херцога, за когото говорим, получава от кралица Виктория титлата маркиз на Уестминстър. Още оттогава Гросвенърови са известни със страстната си любов към чистокръвните коне. Те поддържали конюшни, чиито обитатели печелели множество победи по състезателните писти. Дядото на херцога, маркизът, притежавал един изключителен чистокръвен кон, многократен победител в дербито. Той толкова го ценял, че му дал име, взето от собствения фамилен герб: Бендор. Дори отказал да го продаде на един американски милиардер, предложил му фантастична сума. „В цяла Америка няма достатъчно пари за закупуването на такъв кон“, отвърнал гордо безсрамникът. Кога и защо неговият внук, официално кръстен Хю Ричард Артър, получил още като невръстно дете името на чистокръвния кон на своя дядо, с което бил свързан цял живот, е една мистерия, която си заслужава да бъде изяснена. Във всеки случай именно под това име, под името Бени или Бони, го познавали всички близки хора.

През 1924 г. четирийсет и пет годишният Бендор е един много едър човек, с руса, клоняща към ръждивото коса, със сини очи, със загоряло от слънцето и морето лице. Чарът му и естествената му елегантност са признати единодушно. А богатството му? Неизброимо. Самият той не знае на колко възлиза то, а и му е все едно. Когато е в Лондон, живее в резиденцията Бурдън Хаус, но притежава цели квартали от града, както и голяма част от Мейфеър и Белгравиа, терен от около двеста и петдесет хектара. Официалната му резиденция се намира на двеста и шейсет километра северозападно от Лондон, в Северен Уелс. Това е Итън Хол в близост до Честър, старо малко пристанище, свързано с намиращото се наблизо Ирландско море чрез река Дий, която на това място е плавателна. Честършир е великолепна, леко хълмиста местност с гори и пасища и осеяна с ферми с паянтов градеж. Замъкът е огромен. А какво да кажем за парка? И можем ли да го наречем така? Необходими са петнайсет часа с кола, за да бъде обходен изцяло. Но херцогът притежава и Сток Лодж, рибарска хижа в Шотландия, замъка на Сен-Санс в Нормандия, страна на далечните му прадеди, обширно имение сред боровете, на брега на езеро в близост до Мимизан, в Ландите, както и други такива в Ирландия, Норвегия, на далматинския бряг и дори в Карпатите.

Нека да не забравяме и яхтите, тъй като херцогът страстно обича морето. За круизите из Средиземно море той притежава „Флаинг Клауд“, голяма 67-метрова четиримачтова шхуна с издължен силует, с боядисан с черен лак и обточен със златен кант корпус. На борда й има четирийсетчленен екипаж от моряци и прислужници. Изцяло оборудвана в стил кралица Ана, тя е препълнена с полирани от времето мебели, с легла с балдахини, огледала, сребърна и златна посуда, с безценни килими. Гостите имат усещането, че се намират някъде във вътрешността на земята, в замъка на някой високопоставен английски благородник…

За Ламанша и за Атлантическия океан Бендор разполага с „Къти-Сарк“[2], бивш ескадрен миноносец от кралския флот, солиден кораб с два комина, с вместимост от почти деветстотин тона и с екипаж от сто и осемдесет души. Именно с този кораб той обожава да посреща бурите. Наблюдава нетърпеливо барометъра: иска да бъде сигурен, че носът на яхтата му ще се вреже в огромните вълни, че ужасените му пасажери ще молят Господ да ги спаси от корабокрушение: това е безусловното изискване на странното му удоволствие. Но всичко това не му пречи да изисква от любовницата си в момента да прояви сред бушуващите вълни и болните пътнички невъзмутимо хладнокръвие.

Друго развлечение се състои в това да лъже гостите си относно дестинацията на яхтата или относно земите, към които се приближават, например да ги накара да вярват, че се движат покрай испанските брегове, докато всъщност са съвсем близо до Непал. Друг път той се забавлява да се обзалага относно времето, необходимо на завита в хартия захарна бучка да се стопи, или да крие скъпоценни камъни така, че дамите, за които са предназначени, да ги намират на най-неочаквани места. С една дума, той скучае.

Вера Бейт е тази, която запознава Бендор с Габриел. Родената в Лондон през 1888 г. като Сара Гертруд (а не със смятаното за по-елегантно руско име Вера) Аркрайт се омъжва през 1919 г. за американския офицер Фред Бейт. Много красива, тя е особено ценена във висшето общество, още повече че минава за незаконородена дъщеря на член от кралското семейство. Затова не е учудващо, че сред близките й хора са Уелският принц, Уинстън Чърчил, Уестминстърският херцог, Алфред Дъф Купър, Линда и Кол Портър, Съмърсет Моъм… Приятелката й Габриел я наема, за да промоцира моделите й сред лондонския хайлайф. Носейки с изключителен шик роклите, които тя й дава или подарява, Вера е истинска подвижна реклама за модна къща „Шанел“. Оказва се, че през 1924 г. двете приятелки прекарват няколко дни в Монте Карло. Там Вера Бейт предава на Габриел покана от Уестминстърския херцог. Отнася се за вечеря на борда на „Флаинг Клауд“, който е закотвен в пристанището на кралството. Но Коко отказва. Тя въобще не е впечатлена от личността на Бендор… А богатството му? И какво от това! Та нали самата тя разполага с достатъчно финансови средства да си спести почти всичките му измишльотини… освен това разводът на херцога, забежките му, всичко това не го прави особено интересен. Но Великият княз Дмитрий, който поддържа с Коко добри приятелски взаимоотношения, настоява тя да приеме. Още повече че той самият е любопитен да се запознае с Уестминстърския херцог, както и с обстановката на неговата шхуна и атмосферата, която цари на борда. Не особено лесно и при условие Дмитрий да участва в празника, в крайна сметка Габриел съобщава, че ще иде там. Четиримата вечерят в столовата на яхтата, докато цигански оркестър им свири серенади. След това Бендор кани гостите си да идат да танцуват в един локал. Възползва се от случая, за да ухажва настойчиво Габриел. Няма навика да му се съпротивляват, още по-малко да го карат да чака. Това му е в кръвта и затова ненапразно се нарича Гросвенър: преследване на жени, преследване на дивеч, в семейството му никога не се връщат с празни ръце. Същевременно Габриел се измъква под най-различни претексти, например заради работата си или своите колекции. Би искала той да се влюби в нея, но не по този начин. Но и не търси това, а точно обратното. Тогава херцогът умножава проявите си на внимание: изпраща й плодове и цветя от оранжериите в Итън Хол, което дава възможност на Коко да вкуси ягоди или пъпеши насред зима, или да украси вазите си с гардении и орхидеи, независимо от сезона; или шотландски сьомги, носени от прислужник, който хваща самолета, така че Габриел да може да ги консумира съвсем пресни в Париж. Нека да добавим и любовните писъмца, не просташки поверени на управата на пощите, а носени от специално изпратени от херцога куриери. Накрая, бижута — диаманти, сапфири, смарагди — и не се съмняваме, че Бендор не се цигани за каратите. Но тази лавина от подаръци само жестоко напомня на Габриел времето в Роальо. Периодът, в който са искали да я купят, а всъщност са й отнемали свободата. Разбира се, тя е направила всичко възможно, за да го изтрие от паметта си и е успяла благодарение на своята енергия. Затова тя собственоръчно изпраща на херцога равностойни по цена на неговите подаръци, така че да му докаже, че не се продава. Впрочем тя храни недоверие към него, предчувствайки, че ако отстъпи, той ще изисква безпрекословно подчинение пред неговата личност и капризите му. Та нали това е неизбежно за един богат и властен мъж?

Същевременно, няколко месеца след запознанството си с херцога, тя прочита в пресата цитираната по-горе светска хроника, която я представя като бъдещата херцогиня на Уестминстър. Много й се смее. И какво, кажете, ще прави в Англия?

— Скъпа, научи ли новината? — пита тя приятелките си, превивайки се от смях.

Но в крайна сметка се оказва, че за Бендор тя е нещо много повече от краткотраен каприз на висш благородник. Та нали идва да я посети на улица „Фобур-Сент-Оноре“, водейки със себе си приятеля си Уелския принц, бъдещият Едуард VII? Постепенно отношението на Габриел започва да се променя, предубежденията й се разсейват. В една хубава вечер на борда на „Флаинг Клауд“ тя се прави, че не забелязва, че всички гости на херцога са си отишли, че яхтата е напуснала пристанището и че тя е сама с него навътре в морето…

Връзката им ще трае почти пет години. Естествено, любовниците няма да живеят заедно: процедурата по развода е доста дълга, а най-вече Габриел отказва да зареже работата си. С Бендор си разрешава само кратки срещи, няколко тайни пътувания и, разбира се, круизи. Херцогът я кани в Итън Хол: това е огромна сграда, построена през 1802 г. от един от предците му, на мястото на здание от XVII в., което последният имал глупостта да събори. Многократно преправяно, тя си остава все така непоправимо грозна, но с грозота, която в крайна сметка заинтригува заради прекомерния си бароков характер. Бендор, който не е лишен от чувство за хумор, твърди, че замъкът му не е по-малко чаровен от станцията на метрото „Сейнт Панкрас“ в Лондон. Но все пак там човек може да се полюбува на картините на Рубенс, Веласкес, Рафаел и Гоя, както и на Гейнсбъроу или Рейнолдс. Освен това има голямо стълбище, което човек изкачва под строгия шпалир на дузина воини в средновековни доспехи и със спуснати начелници, както и безкрайни готически галерии, под чиито мрачни сводове ехото от отекващите стъпки навява глуха самота. Нерядко се случва блуждаещите из тези огромни сгради гости да не открият стаята си и да се почувстват изгубени като в роман на Уолтър Скот. Но това, което впечатлява най-силно посетителя в галериите на замъка, е наличието на подредени в големи стъклени клетки скелети на коне, чиито кости блестят под светлината на умело и приглушено осветление.

— Какво е това? — възкликва изумената Коко.

— Това е — отвръща херцогът — всичко, което е останало от най-добрите образци от нашите конезаводи. Идеята е на дядо ми…

Габриел ще остане учудена и когато открие в подземията на Итън Хол не по-малко от седемнайсет стари ролс-ройса, на които често подновяват моторите, но не и каросериите, както биха постъпили новобогаташите. „Ние не сме аржентинци“, коментира Бендор. Всички тези коли са в непрестанна готовност да потеглят (снабдени с бензин, заредени акумулатори…). В замъка са в състояние да приемат гости по всяко време, да ги нахранят, да ги подслонят, да ги обслужат десетки прислужници, при нужда облечени в ливреи. В съвсем близкото пристанище Честър принадлежащите на херцога моторни лодки са постоянно в позиция за отплаване. От незапомнени времена има традиция всеки новопоявил се член на кралската фамилия да бъде посрещнат в именията на Уестминстър по начин, съответстващ на ранга му. „Там видях такъв лукс, където не може да се види никъде“, ще признае по-късно Габриел.

Някои обичаи в Итън Хол забавляват истински Габриел: всяка вечер в полунощ една камбана, изпълняваща Home, sweet home, приканя гостите да си лягат…

Всъщност онова, което тя най-много харесва, е очарованието на парка, добрия вид и гъвкавостта на английската морава, която е толкова зелена, умението на градинарите и на паркостроителите. Най-активният сред тях е не друг, а самият херцог, който обожава да рисува извивките на изкуствените рекички. Тя дълго време ще разказва на приятелите си за това. Както и за огромните отопляеми парници, където се отглеждат хиляди цветя… но без да ги използват за нуждите на замъка. Даряват ги на старческите домове и на болниците: това е неприкосновена традиция. Но Габриел не знае за нея. Затова тя бере големи количества от тях и ги реди с много вкус на масата в столовата и във вазите в безбройните салони. Това поражда нещо като скандал. Бендор я моли да не се повтаря, за да не обиди главния градинар. Малко по-късно той ще иде в отдалечен край на парка, за да набере много красиви диви цветя и да ги поднесе на Коко.

Всеки уикенд Итън Хол посреща около шейсет гости. Вечерята е последвана от бал, на който свири оркестър от областта, тъй като херцогът обожава да танцува. Понякога се представят номера, изпълнявани от различни артисти: имитатори, мимове, жонгльори или фокусници. Именно през една от тези вечери Габриел се запознава с Уинстън Чърчил, тогавашен министър на финансите. На практика Чърчил е един от най-добрите приятели на Бендор, с когото, съвсем млад, участва в Бурската война[3]. Той е един от постоянните гости на херцога. Но има и други, които принадлежат към аристокрацията или към благородниците без титла, с които тя завързва приятни връзки, като например Кюнардови, лорд Лонсдейл, клана Марлборо…

Много скоро започва да минава за стопанка на дома, което доста й се нрави: чувства се удобно в тази си роля. Та нали сама ръководи предприятие от три-четири хиляди човека? От своя страна, Бендор е доволен да се подиграе на висшето общество. Както и на всички онези високомерни интенданти и прислужници, които биха предпочели да ги командва някоя лейди.

С течение на времето Габриел опознава характера на спътника си. Това е възможно най-естественият мъж, казва тя за него. Няма по-чужд на снобизма от него. И добавя: на практика „в него има нещо клошарско“. Вярно е, че един майордом глади всяка сутрин връзките на обувките му, но той носи само изхабени, дори пробити обувки. С тях се чувства много по-добре, особено за танците. И когато му възразят, че това не е особено елегантно, той махва нехайно с ръка и казва, че вечерта гостите му няма да ги забележат, защото те са много тъмни. Дори не е сигурно, че Коко му доставя удоволствие, купувайки му една дузина: няма нищо по-належащо от това да ги изцапа и да ги топи във вода с дни, което, разбира се, ги прави по-меки, но не и удобни като тези, с които е свикнал. Когато при едно междинно слизане той се спуска по стълбицата на „Флаинг Клауд“, гостите му демонстрират най-елегантни каскети на яхтсмени в бяло и синьо със златна котва, а той предпочита да си сложи избелялата от годините стара мека шапка. Кой, по дяволите, би разпознал Уестминстърския херцог в този пасажер, който видимо не би трябвало да се къпе в злато. Бендор толкова би желал да прави това, което иска, а не това, което се очаква от него… Затова не е учудващо, ако понякога, уморен, той сваля маската си… „Еднакво ужасно е да си прекалено богат, казва Коко за него, и да бъдеш прекалено голям. В първия случай човек не намира щастието, а при втория не може да си намери легло.“

Габриел цени тези уикенди в Итън Хол и заради факта, че там я оставят на спокойствие. Не като във Франция, обяснява тя: когато сте поканени от приятели, те ви питат в колко часа искате да играете тенис, да се разхождате в парка, да пиете чай или да се любите… Това е убийствено. Въпреки всичко, времето й се струва прекалено дълго. Тогава сама или с херцога, който подобно на нея е великолепен ездач, тя язди дълго в парка.

Бендор й сервира изненади: дали си е представяла някога, че въпреки колосалната си щедрост, между другото той е в състояние да бъде и неочаквано голям скъперник? Коко се чуди, че той често излиза без шапка, а Бендор й отвръща, че това му позволява да икономисва от бакшишите за гардеробиерките „стотина лири“. Тя занемява… А може би това е проява на типично британски хумор…

Във всеки случай Габриел много харесва някои от закачките, чиито голям любител е той. Така например, след като изпразва една бутилка с великолепен коняк от престижна марка, той я пълни с обикновена шльокавица. Тогава нищо не го забавлява повече от възторжените звуци, които издават гостите, отпивайки от отвратителното питие, за което твърдят дори, че със затворени очи разпознават годината на производството му…

Но твърде често дейната жена, каквато е Габриел, скучае: „Да плета, да се преобличам по няколко пъти на ден, да се любувам на розите в парка, да се пържа пред огъня от камината в салона, да мръзна, веднага щом се отдалеча от нея, ето в това се състояха уикендите в замъка…“, обяснява потисната тя.

Често, за да се погрижи за забавлението на гостите си, херцогът организира ловни излети: лов на глухари в Шотландия, лов с гончета на елени в гората на Вилер-Котре или на диви прасета в имението в Мимизан. Всеки път трябва да се организира придвижването на конете, на гончетата и на екипажите: водачи на ловни кучета, кучкари. Фотография от това време ни показва Коко през един от тези дни в Ландите, широко усмихната и много елегантна в семплото си черно облекло, със стик в ръка, обградена от Уинстън и Рандолф Чърчил. В действителност тя не обича особено лова, през живота си не е убила нито едно животно и единственият изстрел с пушка, който е произвела някога, е бил по глинена лула, която е ударила на едно панаирджийско стрелбище… Но, съобразявайки поведението си с това, което херцогът очаква от нея, тя се прави, че се прицелва. Както сама признава, покорството й е израз на нейната същност на „жена от харема“. Дали това поведение на привидно подчинение допада най-много на вътрешната й потребност и й осигурява равновесието, към което се стреми? Обичайно независимата Коко ще се отнася към херцога като малко момиченце: всичко, което той казва, е интелигентно, неговите „думи“ са винаги остроумни, а решенията му — разумни.

Да не е загубила критичния си ум? Или това е съзнателно възприето поведение на дипломатично благоразумие? Като че ли втората хипотеза е по-вероятна. Още повече че Габриел непременно е заслепена — поне за известно време — от една толкова нестандартна личност като херцога. Но тя е решила да играе играта… без при това да загуби независимостта си. Наистина отказва да произнесе и една дума на английски, твърдейки, че въобще не знае езика. Според нея един от английските й приятели й забранил да го учи, от страх да не би тя да разбере всички глупости, които мъжете в това число и той — си говорят помежду си. Но това е една изцяло измислена от нея история. В действителност тя й позволява да държи в подчинено положение събеседниците си, принуждавайки ги да се изразяват на френски — език, който те невинаги владеят. От друга страна, самата тя разбира трудно английския. Но в желанието си да се усъвършенства, взема тайно уроци при една млада секретарка на херцога, която се бои господарят й да не разбере…

Друго развлечение на Бендор и приятелите му е уловът на сьомга в Шотландия. Габриел се чувства задължена да присъства там и да ходи в Сток Лодж. Но тя въобще не харесва този тип риболов, който се практикува със замятане на въдицата — нещо, в което е доста непохватна… Каква досада е да ходи 8, 9, 10 часа с въдицата с макара в ръка! Но в крайна сметка, тъй като не може да се измъкне, решава, че е по-разумно да се поинтересува истински от този спорт, изискващ сила, сръчност и търпение, все качества, които тя притежава. Тъй като не обича да върши нещата наполовина, много скоро става много похватна. И не минава ден, без да улови две-три хубави парчета, докато Уинстън Чърчил се терзае на брега, проклинайки малшанса си…

Между другото, за Чърчил това е нова възможност да се полюбува на Габриел. Бъдещият министър-председател е бил заинтригуван от силната й личност няколко месеца по-рано в Мимизан, по време на лова на глигани. Тогава пише на съпругата си: „Известната Коко пристигна и аз се увлякох по нея. Това е една от най-компетентните и най-приятните жени, най-силната личност, с която си е имал работа Бени (Уестминстър). Тя ловува енергично през целия ден, върна се с кола в Париж след вечеря, а днес е заета да проверява и дооправя роклите върху безбройната редица от манекенки“.

Разбира се, за Уестминстърския херцог участието на неговите чистокръвни коне е не по-малко важно нещо. Чувства се длъжен да опази честта на своите предци, включително на своя дядо, собственик на Бендор. Поради това всяка година той наема специален влак, който да откара гостите му на Гранд Нешънъл в Ливърпул. Габриел си казва, че явно по лично нареждане на Всевишния тя е обречена на конете и на мъжете, свързани с тях. Първо собственият й баща, неразделен с горкото животно, което тегли каручката му по пътищата на цяла Франция, след това Етиен Балзан, развъждащ чистокръвни коне… след това Артър Кейпъл, шампион на поло, а сега един мъж, който от невръстното си детство носи конско име…

Естествено, през всичките тези години Габриел участва в множество круизи на яхтите на Бендор. С една от тях получава възможността да посети Гибралтарската крепост: хранилището за питейна вода под скалата представлява огромно подземно езеро, по което се движат лодки… Същата обиколка върху огромния резервоар за мазут с категоричната забрана да си пали цигара. По-късно тя ще кара приятелите си да потръпват с подробния и непрестанно дообогатяван разказ за това плаване.

От време на време, след това все по-често към Габриел се присъединява приятелката й Мися, която идва да търси при нея известна утеха. На практика връзката й с Хосе-Мария Серт е компрометирана. Тъй като преди известно време в живота му се е появила очарователна деветнайсетгодишна рускиня, Русудан Мдивани, наричана Руси. Баща й, генерал Мдивани, бивш губернатор на провинция Батум, бяга от революцията и се крие във Франция, минавайки през Истанбул, където остава известно време със съпругата и децата си: три момчета и две момичета, Нина и Руси. Всичко започва през 1925 г. Хосе-Мария Серт, който има ново ателие във вила „Сегюр“ на Монпарнас, работи, когато на вратата се позвънява. Едва отворил, той е заслепен. Пред него е застанало високо и слабо момиче в гащеризон, с русопепеляви коси, нюансирани със златни кичури. Сиво-зелените й очи озаряват едновременно ангелското и закачливото й лице… Хосе-Мария едва чува думите й: тя се занимава със скулптура и е дошла при него, освен за някои съвети и за да го пита дали не знае някое свободно ателие, тъй като нейното е прекалено малко. Серт я приема великодушно, омайва я с ерудицията си, пленява я с дарбата си да разказва… Още на другия ден тя отново се връща, а след това всеки следобед. Уроците по скулптура бързо сменят естеството си… Хосе-Мария я взема за модел: първо лицето, после цялото тяло. Що се отнася до „уроците“, ученичката демонстрира такава блестяща дарба, че учителят й се влюбва безумно в нея. До този момент Мися, която знаела за множеството посещения на жени във вила „Сегюр“, винаги известявала по телефона за идването си. Този път тя се съмнява, че положението е по-сериозно: Хосе-Мария е имал неблагоразумието да говори прекалено възторжено за момичето и — подробност, която доказва вината му — като че ли се е подмладил най-малко с десет години, той, който е на петдесет. Няма никакво съмнение, това е небезизвестното изкушение на третата възраст. Тогава тя се втурва в ателието на мъжа си и забелязва как от страничната уличка, на което се намира то, излиза висока блондинка, която би могла да бъде тази, за която Хосе-Мария тъй ентусиазирано е говорил… Решавайки, че е настъпило време да действа, тя телефонира на своята съперница, определя си среща с нея и пристига в ателието й с подарък. Дали ще я назидава, ще я моли да не руши скрепеното с нежни чувства семейство, ще й каже, че е млада, че има пред себе си цялото време, за да намери някое момче на нейната възраст? Вероятно такова е било намерението й. Но виждайки Руси, тя е зашеметена. Намира я толкова естествена, толкова спонтанна, толкова блестяща със своята невинност, че е неспособна да погледне на нея като на противничка. Какво зло би й причинило толкова обаятелно същество? Не може да й устои: непременно трябва да я покани на вечеря у тях… Същата вечер, на обед на другия ден, на бал през следващата седмица… Хосе-Мария, който не е очаквал подобно нещо, по цял ден слуша хвалебствия за Руси. Мися я кани навсякъде. Много скоро започват да излизат тримата… Можем да си представим какви клюки поражда това: говори се, че дяволската двойка Серт са покварили девойката и я карат да взема участие в лудориите им, за да разпалят задрямалите си страсти… От своя страна, Коко тормози Мися по телефона, за да я предупреди: луда е, играе си с огъня, много скоро ще съжалява за това… Поне я е предупредила… Никакъв ефект. По инициатива на Мися Сертови подаряват на Руси великолепна кола с подвижен покрив. Много скоро съжаляват: девойката и брат й Алексис, всеки в своята кола, прекосяват с бясна скорост площад „Конкорд“, един до друг, държейки се за ръце; опиянени от подвига си, те не съзнават опасността… Мъмрени строго, те обещават това да е за последно.

С течение на времето триото все повече се сплотява. Положението става сложно… Осем години по-рано Мися ненадейно се увлича по една друга жена, Габриел, с която преживявала и продължава да преживява бурна дружба. Но сега Мися се е прехласнала по любовницата на своя съпруг. И не е наясно докъде е стигнала нито с Руси, нито с Хосе-Мария. Не би могла да каже кого от двамата обича повече. Освен това тя се вдъхновява и се възхищава на това колко благородно е собственото й поведение: не предлага ли тя на съпруга си човека, към който е привързана най-силно? Към всичко това у петдесет и три годишната Мися, която никога не е била майка, се наслагват и чувства, каквито би изпитвала към собствена дъщеря… Тя щяла да бъде точно на възрастта на Руси… В друг момент Мися си казва, че в крайна сметка и Хосе-Мария, и тя я обожават посвоему: те се сливат чрез нея. Това не подсилва ли съюза им? Между другото, Мися си въобразява, че с годините страстта на Серт към Руси постепенно ще угасне. И че, от своя страна, съзнавайки колко щедра е била към нея Мися, девойката от само себе си ще се откаже от нейния съпруг. Но един ден в Биариц, прибирайки костюмите на съпруга си, Мися попада на едно вече облепено с марка и предназначено за Руси писмо, което той не е имал време да пусне в пощата. Поддавайки се на любопитството, тя го отваря: в него Хосе-Мария изразява намерението си да я напусне, за да се ожени за младото момиче. Нека преминем към перипетиите, които следват. При все това разводът между Мися и Серт бива обявен на 28 декември 1927 г. Руси утешава, както умее, изоставената, която хлипа: „Не плачи, шепне й тя, и двамата ще те обичаме, защото ти дължим щастието си“. А самата Мися продължава да обича нежно едновременно съпруга си и жената, която й го е отнела. В крайна сметка тя се разболява. Шанел я взема при себе си, за да се грижи за нея и да я окуражи. Явно доста добре се е справила, щом Мися, която продължава да обожава Руси, й помага в приготовленията на сватбата й със Серт с такава обич, сякаш става въпрос за собствената й дъщеря… Води я при Коко за чеиза й, присъства на избора на дрехите и получава приемливи цени, на което Габриел се е съгласила на драго сърце, защото намира Руси за чаровница. Мися стига дотам, че избира с бившия си съпруг великолепното рубинено колие и халката, която той ще подари на младата си съпруга. Сватбата се провежда в Хага на 18 август 1828 г.

Ето че Мися остава сама… Чувствайки, че тя се нуждае от подкрепа, Габриел отново я кани у дома. След това двете приятелки отиват в Лондон, където ги очаква Уестминстърският херцог, след това в Итън Хол. Но Мися намира замъка мрачен. Потъналите в полумрак стаи, дъждовният климат й навяват мрачни мисли. Дългите готически галерии само й напомнят за престъпленията на Шекспировите герои и тя непрестанно очаква да види как се появява лейди Макбет, опитваща се да заличи неизличимото петно. Свикнала с парижката интелигенция, тя трудно се сближава със средата, в която основните разговори се въртят около перипетиите при лова на някоя лисица или успехите на чистокръвните коне. Никой не разбира духовитите й думи, намеците й не намират отзвук, а от своя страна, тя остава неподатлива на английския хумор. Уловът на сьомга в Сток Лодж още по-малко я привлича. Тя набързо ще напусне тези места, въпреки усилията на Коко, която много добре се е приспособила към английските обичаи. Всъщност Мися бърза само за едно: да се върне при новите съпрузи, които, проявявайки слабост, са я поканили на круиз в Гърция и Турция. И за тримата ще бъде ад…

На следващото лято, през август 1929 г. Бендор кани Габриел и Мися на борда на „Флаинг Клауд“. Предстои им да посетят далматинските брегове, в това число Дубровник, устието на Когор и, разбира се, Венеция. В една хубава утрин радиото на кораба пропуква: получава се следното, предназначено за Мися спешно съобщение от Венеция, което гласи: „Болен съм, ела бързо, Серж“. По заповед на херцога „Флаинг Клауд“ незабавно променя курса си и се насочва към Венеция. Едва акостирали, Габриел и Мися се впускат към „Гранд-отел де Бен“, на Лидо. Откриват в малка стаичка нещастния Дягилев, пребледнял, с изпито лице, с пот по челото. Въпреки душната горещина през този месец август, той трепери и се е наложило да облече горната част на смокинга си. Край него бдят Серж Лифар и Борис Кохно. Виждайки Мися, той едва промълвя: „Колко съм щастлив! Колко ти отива бяло, Мися, обличай се винаги в бяло!“.

Болният е повален от диабетна криза: не е спазвал никаква диета, не е вземал никакви мерки, никога не е почивал. А инсулинът все още не е изнамерен. Положението е тежко…

Сред зноя на августовската венецианска вечер Коко не може да не си спомни великолепната вечер, която организира през предходния месец юни в осветената градина на „Фобур-Сент-Оноре“ под звуците на блуса, изпълнен от невидим оркестър… Там е и Серж, напет и развеселен от откритието на нов приятел, седемнайсетгодишния Игор Маркевич, бъдещият диригент на оркестър. Какъв контраст между елегантния „Дяг“, мъжът с монокъл и бял карамфил, и нещастния сгърчен болник, който лежи пред нея.

Мися довежда при Серж лекари и сестри. Състоянието му много бързо се подобрява.

— Сега можеш да си тръгнеш — казва Мися на своята приятелка. — Вън от опасност е. — Тя остава във Венеция, докато Габриел се връща на четиримачтовия ветроход.

За съжаление, било е само временно. На 18 август към полунощ, когато Мися се връща в стаята си в хотел „Даниели“, Кохно й се обажда. Болният е изпаднал в кома. Полунощ е. Тя бързо пристига. Той умира в момента, когато първите лъчи на изгряващото слънце озаряват челото му и превръщат морето в ослепителен мираж… Тогава се случва нещо типично руско, достойно за романите на Достоевски. Краят на Серж, обяснява Мися, е искрата, която подпалва естествената омраза, трупана от двете живели край него момчета. Чува се някакъв рев: „Кохно се нахвърли върху Лифар, който беше приклекнал от другата страна на леглото. Те се запремятаха на земята, разкъсвайки се, хапейки се като разтърсвани от истинска ярост животни. Две бесни кучета си оспорваха трупа на своя господар. След като премина началното учудване, болногледачката и аз ги разтървахме и ги изведохме безкрайно трудно, за да може тя да пристъпи към тоалета на мъртвеца“.[4]

В деня, в който умира Дягилев, Габриел се връща във Венеция. Обзета от мрачно предчувствие, тя е успяла да накара Бендор да върне назад навлезлият вече в Адриатическо море „Флаинг Клауд“. Тя попада на Мися, която, за да плати погребението, се готви да заложи при един златар своята диамантена огърлица. Както винаги, касата на Руския балет е празна, а парите, с които е разполагала Мися, са отишли за заплащане на хотела, медицинските сестри и лекарите. Коко великодушно плаща изцяло разноските по погребението. Това е последната услуга, която може да направи на този, който много й е помогнал девет години по-рано. И по някакво странно съвпадение — в което тя със сигурност вижда пръст на съдбата — именно във Венеция, където се е запознала с Дягилев, сега тя ще го придружи до гроба му…

На другия ден, насред утринната мъгла, процесия от три гондоли се отдалечава от кея. В първата, изцяло в черно и украсена с ангелчета с позлатени крилца, се намират тленните останки на маестрото. Във втората, облечени в бяло, както той е пожелал, са Мися и Габриел, както и приятелката им Катрин д̀Ерлангер, придружена от Кохно и Лифар в летни костюми. В последната са петима православни попове, пеещи в хор. Ехото от тържествените им гласове се разнася далеч по вълните. Морето е странно притихнало, сякаш е сцена на някаква нереална красота. Плъзгайки се по водата, плаващата процесия най-сетне акостира на остров Сан Микеле. Иззад една розова стена стърчат върховете на кипариси. Отвъд нея са наредени гробовете на малкото руско гробище, което очаква Дягилев и където по-късно към него ще се присъедини авторът на „Пролетно тайнство“. Едва слезли от гондолата, потъналите в мъка Кохно и Лифар се тътрят на колене до гроба. Раздразнена, Габриел е принудена да ги призове да се държат благоприлично:

— Престанете с вашите палячовщини — подхвърля им тя.

Но предната вечер не е успяла да попречи на Лифар да размени своите копчета за ръкавели с тези на своя идол… Той ще ги пази до смъртта си.

Въпреки трагичния спомен, който й навява средиземноморският край, още от 1926 г. Габриел крои планове да се сдобие с имение на Лазурния бряг. Може би в жаждата си за независимост тя е искала, канейки там херцога, да докаже, че вече не е и никога няма да бъде онази държанка, каквато е била по времето на Етиен. Няма да успее напълно, защото дълго време хората ще смятат, че имението й „Ла Поза“ й е подарено от Уестминстърския херцог… поне що се отнася до терена. Но се установява, че въобще не е така. На практика Габриел купува през 1928 г. имение по височините на Рокбрюн, което се извисява над морето. Сред столетни маслинови дървета, сред евкалипти с всепроникваща миризма, лавандула и зюмбюли, по онова време се издига голяма къща. Изградена е от сър Уилямсън, един от онези влюбени в Лазурния бряг англичани, каквито има мнозина тогава. Габриел нарежда да я съборят, тъй като желае лятна резиденция, която да подобава на вкуса й. Тя излага вижданията си пред архитекта Робърт Стрейц. На плановете, който той й носи, тя прави само една промяна: държи от хола да тръгва голямо каменно стълбище, приличащо във всяко отношение на онова, което изкачвала като дете в сиропиталището в Обазин. Тогава го наричали „монашеското стълбище“. Бидейки добросъвестен, Стрейц отива в Корез, оглежда отблизо прословутото стълбище и прави редица скици… Среща се с игуменката, която все още си спомня бившата си пансионерка…

И нещо многозначително: когато, заинтригувани, приятелите на Коко я разпитват за странното стълбище, тя отвръща, че е точно копие на стълбището в едно абатство, където някога „прекарала ваканцията си“. И дума не споменава за сиропиталището… И в този случай у нея проличава упоритото желание да заличи този период на духовна самота, който е понесла тежко. Но същевременно, което е доста парадоксално, тя иска, и то силно, да запази спомена от него: защото, нали това е онзи сладък момент, когато като все още малко момиченце тя може да мечтае. Да мечтае за завръщането на баща си, да си мисли, че той не я е изоставил, да продължава да храни някакви жалки илюзии. Време, едновременно омразно и любимо, което никога няма да изтрие от паметта си. Затова е това „монашеско стълбище“, чиито стъпала ще изкачва с носталгия в „Ла Поза“… Затова са и огромните суми, която тя праща анонимно на конгрегацията, която управлява сиропиталището, и сърцераздирателните тайни пътувания в Корез от детството й. По време на строителството тя наглежда обекта всеки месец, като пристига сутрин рано със синия влак на гара Монако и там наема такси, което остава на нейно разположение през целия ден. Къщата е завършена за по-малко от година. Състои се от три корпуса с изглед към вътрешен двор в романски стил, павиран със сто хиляди плочи от пясъчник и опасан с голяма ограда от ковано желязо. Гаражът е проектиран за шест автомобила.

Габриел оставя непокътнати две вили в дъното на парка. Тя ще услужи с едната, „Ла Колин“, на Вера Бейт и на редица други свои приятели, сред които Жан Кокто, който ще пребивава там често, особено след като се заразява тежко от коремен тиф в Тулон през 1931 г. Преценявайки, че броят на маслиновите дървета е недостатъчен, тя пресажда около двайсетина, все столетни дървета. За мебелирането и за вътрешната уредба тя се обръща към специалиста по вътрешна украса Янсен.

Колко струва всичко това? По тогавашни пари стойността на вилата възлиза на един милион и осемстотин хиляди франка за терена и на шест милиона франка[5] за къщата, без да се броят декорирането, мебелировката и др.

Интервюиран през 1971 г. от Пиер Талант[6], архитектът на „Ла Поза“ Стрейц казва, че е бил потресен от две черти в личността на Габриел, пъргавия й ум и щедростта. При споровете им никога не се е чувствал на нивото на своята събеседничка. Що се отнася до щедростта й, той дава следния учудващ пример: бил поканен на обяд у нея, където трябвало да отиде с рейс, тъй като колата му се развалила. Когато настъпва моментът да се сбогува, Коко казва ненадейно на своя майордом:

— Уго, идете, моля ви, да вземете ключовете и документите на морса (идентична на неговата кола) и ги дайте на господин Стрейц.

Архитектът я обсипва с благодарности и обещава да върне возилото след три дни.

— Няма нужда — отвръща тя — подарявам ви я.

Изборът на Габриел да издигне вилата си в Рокбрюн, се оказва разумен. В случай че поиска да покани в „Ла Поза“ херцога, където тя ще се чувства истински у дома и където ще разполага със свобода, която е немислима в импозантния разкош на Итън Хол, то, от своя страна, Бендор също би трябвало да има достатъчна причина да пребивава при Коко, вместо в някое от многобройните си имения. Първо, има великолепен изглед от терасата, който не може да му омръзне. Освен това в Рокбрюн негов съсед ще бъде най-добрият му приятел Уинстън Чърчил, който е свикнал да прекарва почивката си в тази част от Лазурния бряг, по-точно на Кап д̀Ай при лорд Бивърбрук или при лорд Родърмер, магнати на английската преса, които между другото притежават „Дейли Експрес“, „Сънди Експрес“, „Дейли Мейл“, „Ивнинг Нюз“. Понякога Чърчил отсяда и в Голф-Жюан у Максим Елиът. Там или в Кап д̀Ай, той работи върху историята на своето семейство. Или, сложил на глава широкопола сламена шапка и седнал върху сгъваемо столче, със забучена между зъбите пура, той непрестанно рисува любимите си в тази област крайбрежни пейзажи. Все по-често ще посещава Лазурния бряг, тъй като през същата 1929 г. е напуснал длъжността министър на финансите и смята, че с политическата му кариера е приключено… Подозирал ли е въобще каква важна роля ще изиграе десет години по-късно? Между другото, „Ла Поза“ се намира едва на няколко километра от Кралство Монако, където „Флаинг Клауд“ е на постоянен пристан и където, освен това, херцогът, който обожава бакарата и рулетката, би могъл да губи толкова пари, колкото си пожелае…

Когато Габриел кани Бендор да посети „Ла Поза“, той като че ли харесва новата й резиденция. Там открива нещо, към което има специално отношение — една от двете къщи в парка е била превърната в ателие, за да може той да се отдаде на акварела, изкуството от което се интересува в момента, подобно на приятеля си Уинстън. Самата вила е била пригодена така, че гостите да имат пълна свобода. Бетина Балард е описала перфектно духа, който витае там: „Това е най-отморяващото и най-удобното място, където някога съм пребивавала“.[7] Габриел обитава горната част на дясното крило, редом до неразделната Мися. В лявото крило има поредица от „апартаменти“ с по две стаи, всеки със собствен малък салон и баня, но свързани помежду си с общ вход. Пространството е организирано така, че човек никога да не среща камериерките. Вилата разполага с около четирийсет стаи. Всичко е замислено за удобство на гостите, а няколко малки коли с техните шофьори още от сутринта са на разположение на тези, които желаят да идат до Монте Карло, например в спортния клуб или в казиното, на някой плаж от околността или чисто и просто да пазаруват.

Габриел явно е първата, възползвала се от свободата, която е осигурила и на гостите си. Тя никога не напуска своята стая (в която закусва с кафе и препечен хляб) преди един часа, освен ако не се пече на слънце на терасата си. Когато посреща многобройни гости, организира бюфет. Наред със специално подгряваните горещи блюда, като например италиански макарони, има разнообразни зеленчуци или студено месо, включително ростбиф, както и голямо изобилие от силни и ароматни вина. Гостите непрестанно сноват от масата до бюфета и обратно. Единственият прислужник, упълномощен да се показва, е италианският оберкелнер Уго, тъй като стопанката на дома мрази да гледа как около нея се движи тълпа от сервитьори, какъвто е бил случаят в Итън Хол.

От своя страна, обсебена от страх да не надебелее, Шанел яде твърде малко и пие само една-две чаши вино. За сметка на това, тя говори страшно много. Тя обича, обяснява Бетина Балард, да застава пред камината в столовата. Едната ръка държи в джоба си, а с другата жестикулира, за да подчертае думите си. Смее се и разказва талантливо с дрезгав глас понякога доста соленички вицове за самата себе си или за своите приятели, с които не се церемони особено и които често пъти са нейната любима мишена. Царица е на убийствените формулировки. Макар да обожава Мися, тя казва за нея: „Ние обичаме хората само заради недостатъците им: Мися ми даде достатъчно много причини да я обичам…“. Или пък: „Мися е повредена в сърцето, кривогледа е в приятелството и куца в любовта“. Живее сред лукс? Може би… Но „нейният лукс е противоположен на нормалния лукс. Мися, това е битакът“. Впрочем, разказва Габриел, тя обожава да се обгражда с ужасни дреболии, харесва само седефа, „несъмнено от носталгия към калта“, добавя тя. След това талантливо пресъздава странното поведение на приятелката си: „Когато ме скарва с Пикасо, ми казва «Аз те спасих от него»“. Или пък измисля за Мися следния анекдот, прекалено хубав, за да бъде истински; докато присъства в Бейрут на едно представление на „Парсифал“, Мися изохква:

— Ах, колко е дълго!

Един раздразнен германец, който седи до нея, се обръща:

— Сигурна ли сте, госпожо, че вие не сте прекалено къса?

За да докаже, че Мися не е „много интелигентна“, както твърдят „посредствените хора“, Габриел се справя учудващо ловко: „Ако беше такава, казва тя, нямаше да изпитвам приятелски чувства към нея. Не съм достатъчно интелигентна за прекалено интелигентните жени…“.

Във всеки случай Габриел умее да използва винаги виртуозно всички ресурси на своя ум, да жонглира с думите, изказвайки същевременно най-точните съждения. Така например, говорейки за Пикасо, тя разкрива, че той се е отдал на стремежа да разчисти около себе си… За щастие, „не бях на пътя на неговата прахосмукачка…“, отбелязва тя.

Разбираме, че една толкова брилянтна домакиня въобще не е затруднена да събере около себе си, независимо дали в „Ла Поза“, или на улица „Фобур-Сент-Оноре“, най-интересните личности от своето време.

Когато херцогът пристига в „Ла Поза“, той открива, че имението напълно отговаря на вкусовете му. Но за нещастие през 1929 г., когато може да остане там, тъй като строителството е завършено, самата му връзка с Габриел е на прага на приключването. И това великолепно жилище, замислено три години по-рано като място, в което двамата да изживеят прекрасни мигове, много скоро ще се окаже арена на бурни разправии и хлопнати врати. Вярно е, че и двамата притежават всичко необходимо, за да родят, подхранват и да продължат семейните свади. Докато Бендор най-често е вежлив, приветлив, тактичен, понякога е способен да изпадне в ужасен гняв, дори е способен на насилие. Та нали се твърди, че той биел любовниците си, когато преставали да му харесват? От своя страна, доста съблазнителната Габриел съвсем не е с лесен характер: тя също изпада в гняв и тогава става саркастична и оскърбителна. Способността й да намира това, което би наранило, е учудващо непогрешима. Което не й пречи да се успокои много бързо и на другия ден да е забравила това, което е наговорила. Тогава тя се обръща към събеседника естествено и с радушна усмивка, което го изумява. Но някои от нейните жертви не й прощават за жестоките нападки.

Нека добавим, че херцогът е непостоянен, неверен и тъй като за мъж като него съблазните са много, той не е в състояние да им устои. При всяко спиране на някоя от яхтите му кани на вечеря, освен определен брой личности, по няколко красиви жени. Той не може да се въздържи да не остави някоя от тях до края на пътешествието, с риск да я свали малко по-късно в някое пристанище, отрупана с внимание… и с бижута. По време на едно от плаванията на „Флаинг Клауд“ той не устоява и постъпва така, докато Габриел е на борда. Оскърблението й е огромно… Когато Бендор изпраща краткотрайното си завоевание на сушата, преди да се върне на кораба, той се застрахова, като купува скъп смарагд, за да успокои Коко: но това означава, че той не я познава добре; към нея не могат да се отнасят като към някои от неговите „луксозни кокошки“, които се лепват за милиардерите и биха приели да бъдат подложени на най-големи унижения поради най-гнусни причини. Затова, щом получава бижуто от ръцете на изменника, измъква го от кутийката му и, гледайки херцога право в очите и без да му каже и дума, го хвърля в мръсните води на пристанището. След което се обръща и с отривиста крачка се прибира в каютата си. Това се случва в Монако…

Тежко изпитание за Уестминстър: свикнал е всички да отстъпват пред него.

Какво се случва всъщност с една евентуална сватба между двама любовници, съюз, за който пресата е обявявала нееднократно и който в крайна сметка никога не бива сключен? Нека първо да опровергаем един анекдот, според който Коко отказала предложението за брак на херцога, заявявайки с комична самонадеяност: „Може да има три херцогини на Уестминстър… но винаги ще има само една Коко Шанел!“. „Прекалено е вулгарно!“, възмущава се Габриел, силно обидена, че са дръзнали да й припишат подобно глупаво изказване. Разбира се, нейната изключителна известност е дала достатъчно доказателства за таланта й, но не дотолкова, че да си изгуби ума. И тя сравнява тази фраза с изказването, което й приписва опасната клюкарка, американската журналистка Елза Максуел: Коко се била заклела върху все още неизстиналото тяло на Артър Кейпъл, че щяла да накара всички жени на земята да ходят в траур. Затова била лансирала малките черни роклички в годините непосредствено след инцидента!

Независимо от всичко, херцогът чисто и просто възнамерявал да се ожени за Габриел. Разбира се, тя не принадлежала нито към аристокрацията, дори не и към дребната буржоазия, но на него не му била чужда идеята да разклати старите принципи от викторианската епоха. Впрочем благодарение на изключителната си индивидуалност, Коко му се струвала съвсем достойна да се свърже с мъж от неговия ранг. Освен това той, който бързо се отегчавал, щял да открие в нейно лице неизчерпаем източник на хрумвания и тонизираща жизненост, която щяла да направи живота му по-весел… Освен това тя била съвременна жена, докато той се чувствал като отживелица от една отдавна минала епоха: тя щяла да му помогне да излезе от своята изолация и щяла да го въведе в съвременния свят. И най-накрая и най-вече, той се нуждаел от наследник, комуто да предаде името и богатството си. А от двата си предишни съюза имал само две дъщери. Единственият му син починал на четиригодишна възраст от апандиситна криза.

От своя страна, поне в началото на връзката им, Габриел въобще не мислела за брак. Но изпаднала в пълна емоционална безизходица, след известен период на съмнения, тя се убедила, че при Уестминстърския херцог можела да открие „едно рамо“, както го нарекла по-късно, една морална подкрепа. Разбира се, за петнайсет години тя нееднократно доказвала на себе си, че притежава непоколебима енергия и че не се нуждае от никого, за да ръководи предприятие, превърнало се в истинска империя… Но чувствала нужда да си отдъхне, чувствала необходимост от отморяваща ваканция, макар и не окончателна. А след смъртта на Кейпъл не Дмитрий бил този, който можел да й помогне — той принадлежал към един съвсем друг свят, още по-малко оттеглилият се в Солем Реверди. Но тя чувствала, че страстта на херцога към нея била истинска: обсипвал я с цветя, с бижута, превърнал я в господарка на Итън Хол, натоварена с приема на най-известните имена в Англия. Освен това държал тя да присъства на всичките му забавления.

През есента на 1925 г. бива обявен разводът между Бендор и Вайълет Нелсън. Именно в този момент изглежда, че херцогът се замисля за нов брак… Той разкрива сърцето си пред Габриел. Тя веднага преценява всичко, което би наложил евентуалният съюз с Уестминстърския херцог: първо, отказ от една професия, чието бъдеще ще докаже, че е единственият смисъл на нейния живот; второ, раздяла със средите на писателите и художниците, с които се е обградила, всъщност с нейното семейство. Ако тя стане владетелка на Итън Хол, пред нея ще се отвори истинска пропаст. Може би, мисли си тя, Бендор ще я остави да се занимава с предприятието си. Хайде! Напразна мечта: херцогинята на Уестминстър да ръководи модна къща? Не е възможно, дори в безумните години…

Все пак приятелките на Габриел се омъжват. Така например Март Давели, която се е отказала от пеенето, се е омъжила за Константен Се — един от „захарните крале“, а Габриел Дорзиа е станала графиня Дьо Зогеб. Що се отнася до нейната леля Адриен, бракът е само въпрос на време: родителите на Морис дьо Нексон не са вечни. Защо и Коко да не се поблазни от брака? И то брак като този… Господи, заслужава си да помисли. Но херцогът, който е дълбоко засегнат от ранната смърт на своя син, е загрижен единствено да има наследник, обсебен е именно от този проблем. Стигнал е дотам, че да мрази децата, които му напомнят за неговата мъка. Съзнавайки това положение, Габриел желае да му дари сина, който му липсва… Но тя е вече четирийсет и пет годишна и тази надежда, ако не е наистина илюзорна, най-малкото може да се окаже напразна. Дали този път ще успее да осъществи нещо, което не е успяла да направи преди десет години с Бой? Тя се консултира с лекари, с акушерки; по съвет на една от тях се подлага на непосилни физически упражнения. Няма никакъв резултат. В крайна сметка тя разбира, че не може да надвие природата и че трябва да се примири с безвъзвратния си стерилитет. Именно там, освен в хроничните му изневери, трябва да търсим причините за скъсването й с Бендор. И двамата са ужасно разочаровани и това разочарование влияе на настроението им.

По-късно Габриел ще си спомни за своето душевно състояние по онова време: „За мен бяха убийствени тази отвратителна скука и тези богаташи… Все още се намирах там, но ме нямаше… Животът не се състои в ловене на сьомга. Всяко друго жалко съществувание си струваше повече от тази гадост тук, ваканцията беше приключила. Тя ми костваше цяло състояние, бях занемарила дома си, изоставила работата си“.

Краят на любовта им идва бързо. Приемайки неизбежното, Габриел съветва Бендор да се ожени. Най-добре е да го стори, обяснява му тя, щом на всяка цена иска да има наследник. И действително, през 1930 г. херцогът ще се ожени не особено ентусиазирано за почитаемата Лелия Мери Понсънби, дъщеря на първия барон Сисънби, началник на протокола на английския двор. Впрочем във връзка с избора на съпруга приятелят му Уинстън се е погрижил да му напомни неговите задължения предвид ранга и поста му.

Без излишни церемонии, Бендор представя годеницата си на Шанел, за да чуе мнението й за младата жена. Габриел не одобрява особено тази странна постъпка. Но нека да оставим бъдещата херцогиня на Уестминстър да разкаже как е протекла срещата:

Госпожица Шанел е в апогея на известността си. На нейните класически, изчистени и семпли дрехи гледат като на върха на шика. Дребна, мургава, гъвкава, роклята много й отива. Когато се срещнах с нея, тя носеше перфектен морско син тайор, снежнобяла блуза и много светли чорапи (светлите чорапи бяха нейно кредо).

Като я описвам така, човек би си помислил, че прилича на ученичка, но в действителност тя изглеждаше изключително неестествено.

Носеше множество колиета и гривни, които се удряха и дрънкаха при всяко движение. Салонът й беше луксозен и богато декориран. Тя седна в един голям фотьойл на фона на два паравана от Коромандел. Мен сложи да седна на една малка табуретка в краката й! Имах усещането, че съм изправена пред съдия, който трябва да отсъди дали съм достойна да стана жена на бившия й обожател. Много се съмнявам, че съм издържала изпита успешно.

Атмосферата далеч не беше сърдечна. Търсейки отчаяно какво да кажа, разказах, че госпожа Джордж Кепъл ми беше подарила за Коледа колие Шанел. Тя веднага ме накара да й го опиша…

— Не — каза тя студено, — това колие със сигурност не е мое.

И разговорът тутакси приключи.

Впоследствие отношенията между двамата бивши любовници на пръв поглед остават приятелски. Всеки път, когато минава през Париж, херцогът посещава Габриел. Той се чувства малко обиден, когато констатира, че раздялата им не я е натъжила особено много. Дори тя му се струва по-спокойна, чувстваща се по-удобно, за което има лесно обяснение: положението е по-ясно. Освен това тя вече знае, че няма да й се налага да изоставя предприятието си — което е истинската й страст — нито да напуска артистичните и литературните среди, които й доставят толкова радости…

Но все пак таи някаква злоба срещу мъжа, събудил в нея напразната надежда за майчинство. Оттам идват язвителните изказвания всеки път, когато се заговори за раждане, дори да става въпрос за животни. Тя си спомня с ужас за една котка, родила пред нея малките си: „Мислехме, че е свършило, а имаше още едно, което мяукаше в утробата й!“ и на лицето й се изписва гримаса на отмъщение. Друг път, когато е в много лошо настроение, й съобщават за идването на журналистка, дошла за интервю: тя вижда една подпухнала от бременността млада жена, която едва пристъпя към нея. Тогава Коко избухва:

— Отивайте да се отелвате другаде — подмята й тя, сочейки й вратата.

Почти по времето, когато херцог Уестминстър оповестява сватбата си, на 29 април 1930 г., Морис дьо Нексон загубва своя баща и най-сетне може да се ожени за Адриен — нещо, което тя очаква над трийсет години. Естествено, Габриел става нейна кума. Можем да си представим какви мисли нахлуват в главата й по време на церемонията, когато самата вижда как окончателно се изпаряват собствените й надежди. Но тя е достатъчно благородна, за да не се сърди на Адриен за отредената й съдба, и поздравява искрено новата булка.

Пак през същата 1930 г. се обръща към отшелника от Солем, Пиер Реверди, с когото поддържа писмовна връзка, за да го помоли за една услуга: да й помогне да редактира известен брой максими, които подготвя за различни списания, потърсили я за сътрудничество. Още през трийсетте години в някои издания като „Огледало на света“ могат да бъдат открити доста прилично написани и подписани от Габриел Шанел статии на теми като „Жените и спортът“ или „Новият лукс“… Но на нея й се иска да дава текстове, свързани по-скоро с литературата, отколкото с журналистиката. На практика разговорите между писатели и художници, на които гостува, като например Кокто или Сем, й позволяват да оцени неведнъж блясъка на някои формули, които са я поразили с правотата си: в това число онези, свързани с човека, обществото, отношенията между хората… Тя, която се доближава до петдесетте и която е имала относително богат и разнообразен живот, вече смята, че е набрала достатъчно опит, за да може на свой ред да изрази своята визия за света под формата на афоризми. Впрочем в библиотеката си тя разполага с творбите на Ларошфуко и на Шамфор, които чете и често препрочита, когато разполага с малко свободно време. Няма никакви претенции да си съперничи с тях, нито да измисли голяма количество сентенции, които биха се събрали в томче за издаване. Става въпрос за нещо по-скромно, за поредица от максими, предназначени за списанията. Но съзнавайки бедния си литературен опит, тя чувства, че се нуждае от помощ и че именно Реверди, педантичен майстор в този стил, е този, който би могъл да й я осигури. Тя не се лъже.

Но какво става с поета след 1926 г., когато, изпадайки в мистична криза, той къса и гори творбите си и се отдава на отшелничество в Солем? Първоначално намира покой, живеейки заедно с монасите бенедиктинци като техен „светски брат“: ставане в пет сутринта, меса в седем в абатството, работа у дома, връщане в абатството за тържествената меса, вечерня, повечерие… Жена му Анриет следва паралелен път.

Но няколко години по-късно той е принуден да признае, че е загубил вярата си — какъвто не бил случаят с Анриет. „Вярата, казва той, е спирачка в пътуването към Истината.“ И какво да прави? Да се върне в Париж? Това би означавало недопустимо признаване на неуспеха му, унижението да стане за присмех… Не! Няма да се поддаде… Впрочем далеч от светските съблазни на столицата, той може изцяло да се отдаде не на Господ, а поне на творчеството си, а и няма да изостави жена си. След 1926 г. той издава само две томчета поезия, „При извора на вятъра“ и „Стъклени локви“ (1929). Но издава и голям сборник с непубликувани записки, озаглавен „Ръкавица от козина“ (1927), и подготвя записки, които по-късно ще влязат в „Моят бордови дневник“. Впрочем по своята сбитост всички тези записки много се доближават до максимите, които Габриел иска да напише. Реверди е готов да помогне от сърце на тази, към която, въпреки изминалото време, той изпитва нещо повече от приятелство…

При това през 1930 г. поетът се появява отново в Париж, настанен на улица „Фобур-Сент-Оноре“ у Габриел. Предупреден за ситуацията, Бендор възкликва с очарователния си акцент: „Коко е луда, живее с едно кюре!“. Понякога Реверди проявява желание за независимост и има известни скрупули, че злоупотребява с гостоприемството на Шанел. Тогава Коко възлага на Вера да му намери ателие, което да е сравнително близо до дома й; последната намира такова в квартала Ла Мадлен и Габриел започва да го мебелира. Но в момента, когато трябва да се премести там, обзет от някаква непонятна паника, Реверди бяга в Солем, откъдето пише, че ще се върне; и той наистина се връща, тъй като самотата в провинцията не му понася повече от разгулния парижки живот. Изпаднал в пълна безизходица, през цялата година той непрестанно снове между Солем и столицата. В Париж подновява своите връзки с някогашните си приятели — Кокто, както и Макс Жакоб или Сандрар, Дерен, Леже, Брак, Лоранс, или фотографа Брасаи. Прекарва вече времето си на терасата на „Дом“ или на „Ла Ротонд“. Там си бъбри с приятелите си или с други хора, които нарича „моите пияници“, в действителност редовни клиенти на кръчмите. Реверди не се колебае да сподели с тях пиянските им веселби, въпреки протестите на Габриел, която никога не губи вярата си в него. Той е постоянен клиент на множество ресторанти и барове като „Ла Клозри де Лила“, на нощни клубове като „Джими“ в Монпарнас на улица „Юигенс“, или „Сирос“ на улица „Дону“. Там може да бъде видян в безупречния си двуреден костюм от фланела, седнал на табуретка, с чаша уиски в ръка и с фас в устата. С бляскав поглед и непокорен перчем, той спори за всичко и за нищо със случайните си спътници. Вълнува се и от джаза, под чиито звуци изпада в мечтание… Прекарва цели нощи в слушане на американските или френските групи, които се изявяват през тези години. Призори се прибира на улица „Фобур-Сент-Оноре“ уморен и… мрачен. Тъй като в тези систематични пиянства той открива само временно спасение от жаждата за абсолютното, която не е уталожило дори пребиваването му в Солем.

Габриел рядко съпровожда Реверди в нощните му похождения. Най-много да са танцували веднъж-дваж в „Джими“. Коко е работеща жена, която си ляга рано: „След полунощ вече нищо не ме забавлява“, пише тя в една статия, излязла през 1931 г. в „Интервю“, където тя осъжда някои светски вечери. „Там въздухът е мръсен, храната не става за ядене, алкохолът е лош… има глупаци, които повтарят нощ след нощ едни и същи безкрайни истории, историите за животи, прекарани с единствената цел да бъде разказвано за тях, поради което са напълно безсмислени.“ Можем да си представим как не одобрява начина, по който Реверди прекарва вечерите си, или по-скоро нощите си. Затова го кани възможно по-често в „Ла Поза“, където е принуден да води по-редовен живот, по-достоен за него и за големия му талант. Понякога те са там сами, само с прислужниците; вечерят във вътрешния двор, разхождат се сред маслиновите дървета и сред синята и лилава лавандула, която нощем изпуска най-силно парфюма си, сякаш го е пазила за тези блажени часове. В Рокбрюн тя показва на поета размишленията си, които иска да представи под формата на кратки сентенции. По-късно тя ги публикува тук-там, като например в брой на „Вог“ от 1938 г. Макар, както се твърди, някои от тях да отразяват мисленето на Реверди (те не са много), в основната си част са израз на същността и мислите на Габриел, поради което не може да се отрича авторството й. Например: „Нашите къщи са наши затвори; нека открием там свободата си, като ги украсим“.

„Човек може да свикне с грозотата, с немарливостта — никога.“

„Характерно за слабия ум е да се хвали с преимущества, които единствено случайността може да му даде.“

„Природата ви изгражда лицето, когато сте на двайсет, животът го моделира към трийсетте, но лицето към петдесетте трябва сами да си го заслужите.“

„Истинското великодушие означава да приемете неблагодарността.“

Или:

„Откритията се правят, за да бъдат изгубени.“

Би било погрешно да мислим, че ролята на литературен консултант, която има Реверди спрямо Габриел, се ограничава само с периода 1930–1931 г. Петнайсет години по-късно, през 1946 г., тя продължава да търси мнението му. Свидетелство за това е писмото, в което той й пише: „Поздравявам ви за трите мисли, които ми изпратихте. Те са много добри, последната е идеална и напълно на висотата на това, което би се очаквало от този жанр“.

Въпреки всичко, от лятото на 1931 г. Габриел и Пиер Реверди знаят, че повторната им връзка няма да просъществува. Тя е отчаяна от непрестанните колебания на поета, от безкрайните му отпътувания и връщания. Дори той си дава сметка, че макар да продължава да изпитва чара на Коко, трябва да вземе някакво решение… Решава да се установи окончателно в Солем. Нервното и душевното му състояние — обяснява в писмо до Габриел — с това на „болен“, който няма правото да налага присъствието си другиму. Срамува се от начина си на живот. И освен това е прекалено „тежък“ и прекалено „сериозен“, за да бъде в състояние да води този безгрижен живот, без да бъде дълбоко наранен.

„Бих искал, заключва той, да си върна вярата и да вляза в манастира… Уви, и дума не може да става! Ще трябва да си остана самотен отшелник, мирянин без вяра. Това е още по-жестоко и по-героично.“

След като прочетем следните редове на поета, можем да сме сигурни, че между тях е имало сблъсъци, мъчителни сцени: „Предвид нашите два характера беше много по-разумно да не се срещаме повече, тоест да не се противопоставяме в момент, в който надделяваше насилието“[8]. Тази втора раздяла се случва в края на 1931 г. Но това не е истинско скъсване в обичайния смисъл на тази дума. Става въпрос по-скоро за преминаване — според собствените думи на Реверди — „от една голяма любов към една неувяхваща дружба“, формулировка, която Габриел би приела като своя. Всъщност всеки един от двамата е изкушавал другия с идеала си за живот, противоположен на собствения му начин на съществувание. В неговите очи той е бил това, което е могъл да бъде, което донякъде е съжалявал, че не е, но което е отказал да стане. Габриел не е безчувствена към тази належаща потребност от аскетизъм и усамотение у Реверди, към омразата му към излишеството; затова стилът й е доста изчистен. От своя страна Реверди е привлечен от лукса, блясъка, елегантността на живота, който му предлага Габриел, живот на изтънчен епикуреец.

Но в крайна сметка съюзът на тези две същества е невъзможен. Нито един от двамата не е пожелал да се откаже от отдавна предначертания си път. Тези няколко стиха на Реверди великолепно предават положението, в което се намират и двамата в момента на раздялата им:

Напускам те, защото те обичам,

а трябва да вървя по своя път.

Навярно ще се срещнем някой ден

там, дето спомените се отбиват

и се събират бившите любови.

Тогава ще се спуснеш ти към мен

и смях ще ни залива…[9]

През цялото време, което им остава да изживеят, те никога не се изпускат от поглед, като понякога се виждат, но за кратко. Пишат си до смъртта на Реверди през 1960 г., без дружбата им да бъде помрачена от каквото и да било. За Габриел Реверди е бог, пред който се прекланя, и една от малкото личности, които не стават обект на критиките й. Тя чете и препрочита творбите му, в това число неговата поезия. Чест прави на интелигентността и на чувствителността й, че е успяла да открие в автора на „Стъклени локви“ един от най-изтъкнатите поети на своето време, докато, бидейки труднодостъпен и мнителен, той е незаслужено пренебрегнат от съвременниците си.

Независимо от събитията в частния й живот, център на съществуванието на Габриел, разбира се, е професионалната й дейност. Що се отнася до границите, в които тя се осъществява, трябва да запомним една важна дата, 1927 г. Именно в този момент модистката подновява интериора на своя представителен салон, който, подобно на тези на събратята й, е луксозен, но относително банален. Тогава тя се обръща към модерното. Нека си представим първия етаж на улица „Камбон“ №31, където се намира салонът — обширна стая, чиито стени като по чудо са изчезнали. Всъщност те са изцяло покрити с огледала: разделящите отделните стаи стени са съборени, а носещите са заменени от квадратни колони, също покрити с огледала. На тавана са окачени почти незабележими заради простотата си кръгли аплици, от които струи мека светлина. Разгънат до безкрайност благодарение на ефекта от огледалата, салонът създава чувството за невероятна необятност, в която погледът се губи. Едноцветен бежов мокет един от цветовете фетиши на Габриел — покрива изцяло земята, както и елегантната извита стълба, която води към втория етаж. Единствената й украса е парапетът от ковано желязо, изпълнен в строги геометрични форми. Самата стълбищна клетка също е покрита с огледала, които стигат до тавана. Така, седнала на самите стълби, оттук нататък Габриел ще следи два пъти годишно представянето на своите колекции и ще следи за реакциите, провокирани от нейните модели, върху лицата на клиентките си.

Естествено, по отношение на модата стилът на Шанел се е развил. Връзката й с херцога на Уестминстър открива за нея един нов свят, от който тя ще се вдъхновява, и можем да кажем, че от 1926 до 1930 или 1931 г. в нейната мода проличава английското влияние. Както в миналото, тя продължава да черпи идеи от средите, в които се движи. Например по време на круиза на борда на „Флаинг Клауд“ й идва на ум да предложи на клиентките си барети, силно наподобяващи тези на моряците на платнохода, които те чисто и просто поставят на главата и леко ги накланят към челото. От този момент нататък тези барети стават неотменна част от женския гардероб. В Итън Хол Габриел забелязва, че прислужниците на херцога, които сутрин излъскват дръжките на вратите или паркета, носят до един ливрея, чиято красива жилетка е с черни ръкави и с раирана предница с цветовете от герба на Бендор: тя веднага измисля дреха, която много се доближава до тях и която ще покаже със следващата си колекция. Не е нужно да подчертаваме, че тя самата облича първо всичко, което ще предлага на клиентелата си и отхвърля безмилостно всяка дреха, която не й стои идеално…

Спорта, към който я тласка херцогът — езда, лов, улов на сьомга — я подтиква да създаде дрехи, предназначени за активния начин на живот: в Шотландия Вера Бейт и тя се забавляват да обличат мъжки дрехи… Именно в тази твърде специфична атмосфера Габриел създава за жените сака, спортни манта и тайори с мъжка кройка, като открива туида като материал за работа. Известна е чистотата на водите на Туид — реката, която разделя Шотландия и Англия. Поради това още от късното Средновековие тъкачите от областта да перат вълната си в тях. Получените при прането платове с неравна структура и с грапава повърхнина стават известни с голямата си устойчивост. Изглежда Шанел ги въвежда първа във висшата мода (както постъпва и с жарсето дванайсет години по-рано). Самата тя пише: „Туида го докарах от Шотландия, хоумспънсът[10] детронира крепа и муселина. Издействах да перат по-малко вълната, за да се запази естествената й мекота. Във Франция я перат прекалено много“.

Създаденият доста по-късно прочут тайор „Шанел“ дължи донякъде успеха си на този незаменим материал, изработен специално за ателиетата на улица „Камбон“ в изключително разнообразни гами и разцветки и със старата ширина от само 73 см. Краищата му са толкова идеални, че ги използват като гарнитура при обшиването…

Тесните връзки на Габриел с Англия в шивашката област се проявяват и по други начини. Така през май 1932 г. тя издейства Уестминстърският херцог да й преотстъпи апартаментите си на „Гросвенър Скуеър“ в Лондон: тя ги преоборудва с огромни разходи, след което с благотворителна цел организира модно ревю със сто и трийсет модела, изработени изключително с английски материи и представени от жени от висшето английско общество. Както свидетелства „Дейли Мейл“ от 14 май, всеки ден идват по пет-шестстотин човека, сред които има космополитен брой производители на готово облекло. Някои от жените водят собствените си шивачки, тъй като колекцията не е предназначена за продажба, а Шанел е позволила моделите да бъдат копирани. В редица страни по страниците на вестниците се появяват снимки с портрети на жени от английския хайлайф, облечени в нейните тоалети. Например снимката на лейди Памела Смит от барон Майер, известен американски моден фотограф, поместена в „Харпърс Базар“.

Така Габриел съумява да се възползва великолепно от връзките си с Великобритания не само за да черпи идеи за модата си от там, но и за да покаже продукцията си в целия свят. Геният на шивачката е подплатен с нейната изобретателност в сферата на рекламата и контакта с публиката!

Естествено, представата ни за моделите на Шанел би била погрешна, ако се ограничим единствено с тези, вдъхновени и създадени по време на престоя й в Англия. Тя не се задоволява единствено с тайорите от жарсе и туид, с малките следобедни рокли, със спортните дрехи и с вълнените пуловери. Изоставила е въведения от нея „момчешки“ стил, късата рокля и фуниевидния силует, за да прокара път за по-женствените тоалети. И тя създава най-лесно вечерните рокли, в които влага най-много творческа фантазия, използвайки в изобилие прозрачни тъкани, като тюл и дантела, подчертавайки ефирните поли чрез прилепнали корсажи, връщайки към живот воали и воалетки от бел епок; и всичко това с присъщата й простота и строгост, неизменна черта на нейното творчество.

Откакто е наела резиденцията на „Фобур-Сент-Оноре“ и дори по време на връзката й с херцога, Габриел организира там периодично запомнящи се приеми и празници. Нека се сдобием с известна представа за тях от хрониката на приятеля й Анри Бернстейн във „Вог“ от август 1930 г.: „Два пъти вечеряхме и танцувахме у нашата известна, възхитителна и много скъпа Габриел Шанел сред деликатното и безкрайно отражение на огледалата, сред великолепната лакирана мебел, сред бялата агресия на безбройните божури — изискани, весели, вълнуващи празници, на които вероятно завидяха мнозина (всички онези, които не успяха да поканят въпреки размерите на красивите салони на «Фобур-Сент-Оноре») — наистина великолепни празници, на които дългата рокля придаваше патетична грация на тангото“.

Именно по същото време, през лятото на 1930 г., Габриел, която след завръщането си от „Ла Поза“ често ходи до Монте Карло, среща там Дмитрий. Той й представя Сам Голдуин, известен холивудски продуцент, който отдавна желае да се запознае с нея. Сам Голдуин, бившият Самюел Голдфиш, роден преди четирийсет и шест години във Варшава, също като Габриел син на амбулантен търговец, отрано емигрира в Съединените щати, където изкарва хляба си като представител на фабрика за ръкавици. Но през 1910 г., само на двайсет и шест години, той основава продуцентско дружество със зет си Джеси Ласки. След като взема участие в създаването на две от осемте големи американски компании, „Парамаунт“ и „Ем Джи Ем“, той започва работа като независим продуцент и си сътрудничи с „Юнайтид Артисте“. Превърнал се в една от най-значимите личности в Холивуд, Голдуин се посвещава единствено на много важни продукции. Но предвид икономическата криза, която върлува в Съединените щати от печално известния Черен четвъртък на 24 октомври 1929 г., местното кино е силно ощетено от загубата на публика. За да се справи с положението, Голдуин смята, че ако филмовите звезди бъдат облечени от най-известната модистка на онова време, това ще осигури завръщането на публиката в киносалоните.

Затова той предлага на Габриел невероятен договор: един милион долара на година, за да пътува до Холивуд всяка пролет и всяка есен. Пред журналистката от „Колиърс“, Лора Маунт, убеден в правотата си, Голдуин обяснява своята постъпка така: „Това ще е началото на нова ера в киното. Жените ще дойдат в салоните ни по две причини: първо, за да видят филмите и звездите; второ, за да видят последния писък на модата“.

Но за голямо учудване на Голдуин, който намира предложението си за неустоимо, Шанел доста се колебае, претегля плюсовете и минусите. Милионът? Той не я впечатлява: по онова време тя наема четири хиляди работнички и продава всяка година двайсет и осем хиляди скъпо струващи рокли в Европа, Америка и в Близкия изток…

Несъмнено това пътуване до Съединените щати и дейността, която ще развива там, биха освежили популярността й. Но нуждае ли се тя от това? На практика почти няма заможна американка, която да не е вече нейна клиентка. Впрочем там се кълнат единствено във висшата парижка мода. Човек може да се убеди в това само като хвърли бегъл поглед върху известните американски модни списания като например „Харпърс“ или „Вог“. Най-богатите клиентки купуват оригиналните модели, а тези с по-малки възможности се сдобиват на малко по-ниски цени с точни копия, изработени на място. Освен това могат да бъдат намерени и доста приблизителни копия, в случая продавани на десетки хиляди жени.

Но при предоставените условия да покаже моделите си на широката публика посредством киното, Габриел би получила възможността да ги продава на големите американски производители на конфекция — разбира се, без марката, запазена единствено за оригиналите.

Същевременно не храни ли Голдуин прекалено големи амбиции? Той претендира, че ще облече с дрехи на Шанел всички актриси, работещи за „Юнайтид Артисте“, както в живота, така и на екрана. Но дали звездите ще приемат подобна диктатура? Всяка една от тях твърди, че отлично знае какво й отива и с какво се харесва на публиката й. Затова Шанел и Голдуин ще трябва да се справят с трудна задача. Великият десенатор и създател на костюми Ерте знае нещо по този въпрос, тъй като въпреки огромния си талант, две години по-рано не е успял да наложи на известната актриса от нямото кино Лилиан Гиш създадената от него рокля; след люта свада със звездата той е принуден да напусне Холивуд. А за Габриел изпитанието е още по-тежко: няма ли да се превърне в единствен костюмиер на всички звезди, работещи за Голдуин и „Юнайтид Артисте“, и то сезон след сезон, години наред?

Ню Йорк, април 1931 г. След многомесечни преговори и колебания Габриел най-сетне скланя. Тя слиза от кораба „Европа“ с новата си компаньонка… Мися, изоставена по това време от съпруга си. С нея са преплавали океана цял батальон манекенки, асистентки и шивачки, временно командировани от улица „Камбон“. След като прекарва няколко дни в апартамент в „Уолдорф“, Габриел се оказва на Централната гара. Край перона я очаква специално подготвеният влак, който ще я отведе в Лос Анджелис. Подготвили са й и една изненада: композицията, от локомотива до последния вагон, е… изцяло бяла. Това е много затрогващо внимание от страна на продуцента: той се е поинтересувал и са му казали за предпочитанията на гостенката към този цвят. Явно всичко започва добре… Добре ги изпипват нещата тези американци. Във влака са заели места множество журналисти от отвъд Атлантика, които оценяват хайвера и най-вече истинското шампанско, предназначени да ги накарат да забравят дългия път: близо пет хиляди километра. Те веднага отправят към своите вестници ентусиазирани статии. Не особено злопаметна, Коко е поканила за пътуването писателя Морис Закс: през 1928 г. тя го е ангажирала да й набави библиотека, богата на редки книги и оригинални издания, срещу което му е броила хубавата сумичка от шейсет хиляди франка на месец.[11] Но запитан относно качествата на гореспоменатата библиотека, Пиер Реверди открива измамата: стотиците купени трудове създавали добро впечатление благодарение на подвързиите си, но можели да предизвикат единствено пренебрежението на библиофилите. Тогава Габриел прогонва измамника… Но сега всичко е забравено: той отново е неин приятел като в миналото, когато му възлагала да изготвя списъка с гостите за празниците й (между осемдесет и сто човека).

Когато влакът пристига на гарата в Лос Анджелис, на перона я очакват наредени, повелителят на киното, целият му щаб и голяма част от звездите, сред които е двайсет и шест годишната Грета Гарбо, която вече е в разцвета на славата си. Именно тя, с голям букет от орхидеи в ръка, има задачата да посрещне Габриел. В пресата се появяват заглавия като „Срещат се две кралици“. Двете жени веднага си допадат и стават приятелки. Коко ще облича звездата до деня, в който, въпреки блясъка на славата си, голямата актриса ще се оттегли тихомълком едва трийсет и шест годишна… Но Габриел се разбира най-добре с Марлене Дитрих: след двайсетина филма, в които публиката въобще не я е забелязала, актрисата се сдобива със световна слава със „Синия ангел“, шедьовърът на Йозеф фон Щернберг, неин любовник и режисьор. Както голяма част от публиката Коко обожава необикновената красота на Марлене, нейната непринуденост, дрезгавия й глас, великолепните й крака и безкрайното й цигаре… Тя ще стане една от най-добрите приятелки на Габриел и много често нейна клиентка.

Единственият актьор, който впечатлява Габриел, е Ерих фон Щрохайм и неговата фигура на пруски юнкер с неизменния монокъл. Той я доближава с отривистата си походка, навежда се рязко и със задгробен глас й казва:

— Вие сте шивачка… струва ми се.

Шанел бързо ще му прости тази проява на малко груб хумор. Той има много представителен вид. Въпреки това Щрохайм ще бъде прогонен от Холивуд като режисьор заради безразсъдния размах на своите филми, които се оказват разорителни за неговите продуценти. Последният му филм „Алчност“ — който никога не бива прожектиран — траел седем часа, но той не искал да прави никакви съкращения! За негов късмет актьорският му талант му позволява да започне нова, не по-малко успешна кариера. Кой може да забрави „Голямата илюзия“?

За сметка на това, Габриел остава безразлична към холивудския блясък… Самата тя знае какво означава истински лукс. Затова, когато я канят и тя констатира, че един от нейните домакини е наредил да боядисат в нейна чест, дърветата в парка в синьо, тя горещо му благодари, но нищо повече. Огромните студия, които посещава, филмите, които прожектират в нейно присъствие, хилядите фигуранти, които командват с високоговорители, всичко това не я впечатлява прекалено много. Естествено, тя има взаимоотношения с множество холивудски звезди като Джордж Кюкър, Клодет Колбер, Фредерик Марч или Сесил Б. Де Мил. Тя среща и Катрин Хепбърн, която по онова време не предполага, че ще се превъплъти в ролята на Габриел в една музикална комедия. Интересува се предимно от декораторите и от дизайнерите на дрехите в киното като Мичъл Лайзън или Гилбърт Ейдриън. Тъй като, макар вече да е обличала танцьорите от Руския балет и актьорите от пиесите на Кокто, тя все още няма никакъв опит на екрана. А и не трябва да забравя целта на своето пътуване. За начало ще облече известната Глория Суонсън, която по-късно, през 1951 г. е невероятна в „Булевардът на залеза“. За момента тя изработва костюмите за бъдещия й филм „Тази вечер или никога“, чийто сценарий е направен въз основа на една комедия, изпълнявана на Бродуей. В своите „Спомени“ звездата разказва, че пробите били направени двукратно, в Париж, преди и след ваканцията. Но тъй като била бременна, междувременно понапълняла: „Дребна и темпераментна, Шанел, която винаги носеше шапка по време на пробите, ми хвърли гневни погледи, виждайки как изпитвах ужасна трудност да облека черна сатенена рокля, дълга до земята — истинска прелест, за която ми беше взела мерки преди шест седмици“. Можем да си представим в какво настроение е била Габриел, когато знаем какво мисли за всичко, свързано с майчинството.

Много скоро се оказва, че инициативата на „Холивудския цар“, както наричат тогава Голдуин, е обречена на провал. Киното си има свои собствени закони. Там повече, отколкото в театъра, е необходимо да бъдат подсилени ефектите, за да въздействат върху публиката. Затова жената, облечена от Шанел, е самата елегантност, но елегантност, която не се набива на очи. Докато, обратно, звездата държи да се отличава от останалите актриси. Тя трябва да накара зрителя да забележи собствения й блясък, което там се нарича глеймър, онова магическо нещо, което ще засенчи всички останали конкурентки. Да не би да искат звездата да остане незабелязана? При тези обстоятелства става видно, че работата на Шанел не е от такова естество, че да изтъкне имиджа на дадена актриса. Доказателство за това е, че по-късно, макар филмите, в които на Габриел са поверени костюмите, да получават благоприятни отзиви, то в пресата дрехите й са обект на съвсем кратки коментари. Надценили са значението им за успеха на творбата. Но още от началото на пребиваването на Шанел в Холивуд между волята на Голдуин и желанията на звездите се появява разминаване, което се засилва и прераства в истински бунт… Бидейки реалисти, и продуцентът, и шивачката се съгласяват, че на този експеримент трябва да се сложи край. Габриел явно се чувства освободена от предвиденото второ пътуване. Но преди да се завърне в Париж, като предвидлива делова жена, тя държи, за да прецени и разшири влиянието си, да се срещне с нюйоркските среди от висшата мода. Започва с привличането на двете американски кралици на модата, Кармел Сноу, директорка на „Харпърс Базар“, и Маргарет Кейс, главната собственичка на „Вог“, списанието, създадено от Конде-Наст. Габриел е приета много добре, още повече че главните редакторки на списанията са руски емигрантки: знаят какво е направила Габриел за техните сънароднички. Та нали именно тя наема на улица „Камбон“ великата княгиня Мария, сестрата на Дмитрий, братовчедка на царя, за да ръководи ателието й за бродерия? Впоследствие последната се установява в Ню Йорк. Впрочем руската колония в Манхатън е доста голяма. Някои от членовете й са много добре познати на американските културни среди: в това число оцелелите от трупата на Дягилев, Леонид Мясин или Джордж Баланчин. Те блестят на сцената на Метрополитън Опера, където ги аплодират мнозина от техните съотечественици в изгнание, сред които са княгините — не всички истински — и повече или по-малко обеднели Велики князе. От друга страна, редица от американските клиентки на Коко, узнали за присъствието й там, се надпреварват да я канят заедно с Мися. Двете жени, които са за първи път в Ню Йорк, имат възможност да направят интересни открития, както разказва по-късно Габриел. Така например, вечеряйки у една нюйоркчанка и страхувайки се да не закъснеят за представление в Операта на руския балет, на което са ги поканили, те споделят своята тревога. „Не се притеснявайте, успокоява ги домакинята, вторият акт започва едва в десет часа.“ Тогава те с изумление разбират, че за изисканите хора там е обичайно да пристигат именно в този момент. Възмутена, Мися отвръща безцеремонно на тази, която я е приела:

— Госпожо, в Париж зрителите са тези, които чакат танцьорите, защото последните могат да се оправдаят със своя талант!

По време на представлението в Операта силно развълнувана, прекалено развълнувана, разстроена от спомените, които нахлуват в главата й, Мися прошепва на ухото на Габриел: „Не мога повече, да си тръгваме веднага…“. Габриел се извинява: няма друга възможност, освен да придружи приятелката си. Поради това домакинята им ще си въобрази, че върхът на парижкия шик е да се пристига точно преди началото на спектакъла и да се тръгва по-рано, преди края му…

Естествено, Габриел държи да посети квартала Даунтаун, свързан с дрехите и платовете. Той е подобен на парижкия Сантие. Но тя се интересува още повече от магазините, в които продават копия на нейните модели: „Сакс“, „Лорд енд Тейлър“, „Мейсис“, „Блумингдейл“. Няма нужда да казваме, че те не са ушити от същите платове като тези от улица „Камбон“. Габриел научава, че няколко седмици след тяхното представяне, същите дрехи ще бъдат продадени за няколко долара в „Клайнс“ на Юниън Скуеър. Там стотици жени, натъпкани в големи мръсни зали със стени, покрити с огледала, избират и пробват — на самообслужване — безброй рокли под зоркото око на няколко служителки. Навсякъде табели, написани на всякакви говорими в Ню Йорк езици — от полски до идиш — предупреждават клиентките:

„Не се опитвайте да крадете. Нашите детективи са навсякъде.“

Или:

„Забранява се да лепите дъвката си под мивките.“[12]

Но Габриел, която по този въпрос се противопоставя изцяло на останалите шивачки, не вижда нищо лошо в този начин на продажба. Макар да не е съгласна модата да идва от улицата, все пак желае тя да излезе на улицата. Това е доказателство за качеството й. Ето че е напълно удовлетворена.

По някакво странно стечение на съдбата, сега тя постига наяве американския успех, който лъжовно е приписвала на баща си.

Горчива победа…

[1] Голям началник на кралския лов. — Б.пр. ↑

[2] Този кораб няма нищо общо с известния английски клипер, предназначен за вноса на чай. — Б.а. ↑

[3] Противопоставила Британската империя на републиканците бури от Южна Африка и траяла от 1899 до 1902 г. — Б.а. ↑

[4] Arthur Gold et Robert Fizdale, op. cit. — Б.а. ↑

[5] Според P. Galante, op. cit. Тези суми съответстват на около пет милиона и четиристотин хиляди стари франка или на осемнайсет милиона нови франка. — Б.а. ↑

[6] Op. cit. — Б.а. ↑

[7] In my Fashion, David Mc Kay, 1960. — Б.а. ↑

[8] Цитиран от Edmonde Charles-Roux, op. cit. — Б.а. ↑

[9] Превод от френски Атанас Сугарев. — Б.пр. ↑

[10] Тази английска дума (означаваща буквално „тъкано вкъщи“) обозначава шотландските платове, тъкани първоначално от занаятчиите у дома. — Б.пр. ↑

[11] Или 170 000 сегашни франка, в течение на много месеци. — Б.а. ↑

[12] Alice Halicka, Hier (Souvenirs), Éditions du Pavois. — Б.а. ↑

Осма глава
Времето на Ириб

Понеделник, 7 ноември 1932 година. Домът на улица „Фобур-Сент-Оноре“ №29. Десетки твърде елегантни хора, в по-голямата си част от парижкия хайлайф, изкачват парадната стълба. Те отиват на изложбата „бижута-диаманти“, организирана от Габриел в полза на благотворителни организации като „Благотворителност за майчиното кърмене“. За тази цел тя е освободила приземния етаж от ценните си мебели, оставяйки на място единствено огледалата, кристалните полилеи, както и един много красив гръцки торс, издигащ се върху камината в хола. Защитени зад стъклени витрини, се издигат черни мраморни колони, служещи за основа на идеално сресани и гримирани фризьорски бюстове от полиран восък. Именно на тях са поставени диамантените бижута, повечето от които са в платинен обков. Под дискретно осветление — станало модерно напоследък — искрят с целия си блясък, отразяван от многобройните огледала, брошките, които светят върху моарето на корсажите, диадемите, които пристягат косите, както и всевъзможни бижута с формата на полумесец, на звезди или на листа. Изуменият зрител попада в един фееричен свят. Естествено, нито едно от тези бижута не се продава; за този, комуто би се приискало да ги присвои, бдят значителен брой пазачи, готови да го респектират с револверите си. На практика за благотворителност ще отидат печалбите от продажбата на луксозните каталози. Те са илюстрирани със снимките на един приятел на Коко, двайсетгодишният все още непознат кинорежисьор, бъдещ автор на „Дневникът на едно селско кюре“, Робер Бресон.

Тази изложба на великолепни диаманти има с какво да учуди посетителите. Та нали само няколко години по-рано Габриел е демонстрирала враждебността си към истинските бижута? Според нея жените, които ги носят, целят единствено да покажат богатството си — или по-скоро това на съпрузите им или на своите покровители. „Това е равносилно да носиш чек около врата си“, казва тя, използвайки едно от свойствените за нея определения. Тя смята, че бижутата трябва да служат единствено за украса, да носят радост на хората, които посещаваме или заради които ги носим, а не да пораждат завист у останалите жени… „Впрочем, уточнява тя, тези бижута, които са прекалено красиви, ме карат да си мисля за бръчките, за провисналите кожи на богаташките вдовици, за кокалестите пръсти, за смъртта, за завещанията, за Борниол…“ Тя е неизчерпаема по тази тема.

Действайки съобразно принципите си, още през 1922–1923 г. Габриел започва да изработва фалшиви бижута — евтини бижута — като за целта наема своя приятел Етиен дьо Бомон, който ги рисува и поръчва изработката им според нейните указания. Така мъжът, отказвал да кани на своите балове шивачката, каквато е тя за него, се превръща в един от нейните служители с ранг на „съветник по изработката на бижутата Шанел“. Тогава той създава за нея дълги колиета от разноцветни стъклени перли. По-късно, между 1929 и 1937 г., преди да се установи от нейно име в Ню Йорк, италианският херцог Фулко ди Вердура рисува за нейна сметка множество бижута и спомняйки си родната Сицилия, възражда традицията на гривните от емайл. Накрая Франсоа Юго, праправнук на писателя, също дава своя принос: станал вече технически директор на фабриката „Шанел“ за жарсе (в Асниер), поръчано му е да нарисува брошки, клипсове и всякакъв вид евтини накити според указанията на Габриел. „Бижутата на бижутерите ми бяха омръзнали“, обяснява тя. Тя продължава да създава бижута по собствено усмотрение през петдесетте и шейсетте години, като за производството им се обръща към известни професионалисти като Грипоа или Гуусенс.

Наскоро появили се трудове илюстрират изобилието и разнообразието от Шанеловски творения в тази област, както и многообразието в източниците на вдъхновение: средновековно френско изкуство или италиански ренесанс, византийско изкуство, руско изкуство, индийско изкуство.[1] Но тя проявява особено предпочитание към кръстовете, включително към православните кръстове, украсени с многоцветни камъни.

Особено подчертаният интерес на Габриел, който се проявява през целия й живот към бижутата, и особено към изкуствените бижута, чиято мода тя лансира, има своето обяснение: в случая тя цели да вдъхне живот на строгите си облекла, на относителната суровост на своите модели. Така постига известно равновесие между функционалността и украсата, което намира за наложително.

С право можем да се запитаме какво е подтикнало през 1932 г. Габриел да се занимава толкова активно с висококачествената бижутерия, към която до този момент е проявявала доста ограничен интерес. Проблемът е твърде комплексен. Първо, една констатация: по отношение на бижутата и на дрехите тя препоръчва само онова, което носи тя самата. Следователно какви са нейните вкусове? Лично тя притежава огромно количество скъпо струващи бижута, подарени й включително от Великия княз Дмитрий и от херцога на Уестминстър, като не броим онези, които си е купила собственоръчно — и Бог й е свидетел, че тя има средства за това. Без да страда от каквито и да е лишения в това отношение, тя почти не обръща внимание на търговската им цена. От друга страна, въпреки привидностите, тя е доста срамежлива и въобще не се осмелява да се показва със скъпо струващи бижута, които само биха привлекли вниманието върху нея и биха породили не особено благоприятни разсъждения по неин адрес. Затова предпочита такива бижута, които да не й създават съответните неудобства, макар по-късно да смесва истински с фалшиви камъни или да носи истински, но толкова големи, че никой не е в състояние да повярва, че са такива, още повече че ги обявява за фалшиви…

От друга страна, „бижутата на бижутерите“, както ги нарича Коко, са й „досадни“ заради монотонните си форми и темите си. Следователно те не играят онази декоративна роля, която тя им приписва.

Ако въпреки всичко тя организира тази изложба на диаманти, то вероятно това се дължи на един мъж, който я е подтикнал към това, мъж, който няма нито същите идеи, нито, впрочем, същите интереси в тази материя. Това е стилистът Пол Ириб, който ще скицира тези бижута и ще измисли с голямо въображение трансформиращи се бижута: например колие, което с едно действие може да се превърне в брошка за шапка и три гривни. Нещо невиждано дотогава. Успехът на експозицията е толкова голям, че акциите на дружеството „Де Беерс“ се качват с двайсет пункта през двата дни след началото й. А името на Шанел се появява за пореден път в световната преса.

Съзнавайки своя собствен обрат, Габриел се смята за длъжна да го обясни в предговора към своя каталог. Но го прави прекалено изобретателно, за да убеди истински хората. Нека преценим какво казва тя: „Причината, поради която първоначално създавах фалшиви бижута бе, че за мен те не бяха толкова агресивни в епохата на леснодостъпния разкош. Това разсъждение изчезва в период на финансова криза, когато във всички области инстинктивно се възражда поривът към автентичното, което връща тези забавни евтини бижута към истинската им стойност“.

Много скоро Габриел ще докаже, че упорства в желанието си да украсява най-елегантните си модели с евтините бижута, които в случая трябва да се престори, че ненавижда. И през остатъка от живота си тя няма да престане да създава и да поръчва изработката на нови бижута, плод на неизчерпаемото й въображение…

Но кой всъщност е този Пол Ириб, убедил Габриел да чуе предложението на Съюза на търговците на диаманти? Оказва се, че подобно на Габриел той е роден през 1883 г. Името на Ириб е псевдоним на Ирибарнегарай, име на баск, какъвто е баща му, журналист в „Тан“. Същият този журналист имал някакви неприятности с правосъдието. Убеден комунар, през 1871 г. той взел участие в събарянето на колоната на площад „Вандом“. Търсят го, за да възстанови щетите, които причинил на паметника… Той сметнал за по-благоразумно да се скрие за известно време в Мадагаскар. Синът му Пол, силно привлечен от художествената дейност, следва архитектура в Художествената академия. На седемнайсет години той успява да публикува рисунките си в известния сатиричен седмичник „Авантата“ (L̀assiette au beurre). На тази си възраст се оказва и най-младият архитект на Световното изложение през 1900 г. Той е много надарен и с преждевременно развит талант младеж, твърде амбициозен, тъй като през 1906 г., само на двайсет и три години, създава собствен илюстрован вестник, „Свидетелят“ (Le témoin), в който в продължение на четири години коментира действителността с много въображение в своите карикатури, които са безотказно справедливи, смешни и жестоки. Освен това умело подбира сътрудниците си: безпогрешният му нюх го кара да помества рисунките на един много млад мъж, когото подписва като „Джим“ и за когото предрича, че ще се говори: и не се лъже. Това е някой си Жан Кокто, с когото много скоро завързва приятелство. Двамата младежи основават лига, чиито членове се ангажират под клетва да разрушат всички глупави дрънкулки, които позорят салоните на техните домакини[2]… неразумни обещания: единственият резултат от тях е, че вече не ги канят никъде. Тогава те се отказват… „Ето защо, казва Пол Ириб, все още има толкова ужасни украшения у доста от свестните хора.“

Останалите сътрудници, които избира директорът на „Свидетелят“, са между другото Хуан Гри, Марсел Дюшан и… Саша Гитри; и в този случай той доказва, че умее да си подбира антуража.

Брилянтните качества на Ириб привличат вниманието на моделиера Пол Поаре, който го наема, за да лансира моделите му: през 1908 г. се появява един албум с шаблони, озаглавен „Роклите на Пол Поаре, описани от Пол Ириб“, великолепна книга, в която художникът възпроизвежда с голяма елегантност и финес моделите, които му показват. Албумът е предназначен за най-видните дами от парижкия хайлайф и за владетелите от европейските кралски дворове. Всички харесват рисунките с перо на автора, неговите изпълнения с туш, финеса на картинките му. Единствено английският двор връща книгата — заради няколкото по-дръзки рисунки в нея — и моли издателя повече да не му изпраща „подобен вид издания“… Във всеки случай, от този момент нататък Аполинер може да твърди, без някой да си помисли да му противоречи: „Ириб властва в карикатурата чрез духа и в модата чрез изяществото“.

Пол Ириб изрисува, освен това марката на дрехите на Поаре и стилизираната роза, която придружава името му. Но с това работата му не приключва, тъй като неговият вкус към лукса го задължава да търси всякакви възможности да удовлетворява паричните си нужди. Той измисля мото за аперитива Дюбоне: „Дю Бо… дю бон, Дюбоне…“[3] или за препарата за почистване на петна „Кола“, който „премахва дори петната на леопарда…“. Той създава емблемата на фирмата „Ланвен“ и прочутия му черен флакон със сферична форма. През 1911 г. Ириб се жени за актрисата Жан Дирис — чиито шапки са на Шанел, рисува роклите, които трябва да носи на сцената във водевила, или бижутата за златаря Линцелер. Той твори неуморно във всички художествени сфери по поръчка на богати клиенти като шивача Жак Дусе, Робер дьо Ротшилд или писателя Клод Фарер, чиито апартаменти той декорира. Като логично последствие от неговата дейност той отваря на улица „Фобур-Сент-Оноре“ бутик за украса с фронтон в златно и бяло. Създава бижута от кристал за „Лалик“, платове с втъкана лионска коприна, рекламира нови материи като дървесина от макасар и експлоатира всички свойства на рибята кожа. Излага изключително оригинални барокови мебели. Така от това малко магазинче излиза голяма част от модерното декоративно изкуство. Това вече се нарича дизайн. По време на войната, в която не може да участва и е освободен от военна служба заради диабета си, през 1914 г. основава заедно с Жан Кокто илюстрован вестник „Льо Мо“, който хули германския противник, престолонаследника и кайзера, без обаче да изпада в характерния за повечето периодични издания от това време шовинизъм.

Той предчувства, че талантът му на стилист, изобретател на нови форми и на оригинални понятия, модерността му изобщо, ще бъдат добре приети отвъд Атлантика. Заминава за там през 1919 г. Междувременно се е разделил със съпругата си Жан. В Ню Йорк отваря нов магазин на Пето Авеню, след което, през същата година, се жени в Лос Анджелис за една богата и привлекателна американска наследница, Мейбъл Хоган, с която живее сред разкош в Холивуд. Става артистичен съветник (арт директор) при Сесил Б. Де Мил. Перлената дреха, която рисува за Глория Суонсън за филма „Самци и самки“ е достатъчна, за да го лансира, така че той си сътрудничи с режисьора в дузина филми, сред които е прочутият „Десетте заповеди“, чийто художник на декорите е той. Огромен труд. Но Ириб не се бои от нищо. В това е силата и слабостта му. Той пресъздава посвоему един Египет изцяло в стил ар деко, като всичко е в лак и позлата. Филмът се оказва световен хит. Поради това, обзет от слабост към киното, той получава правото да режисира сам три филма (комедии, като например „Сменени съпрузи“), но не ги харесват особено… и оценката за Ириб сред холивудските среди тревожно спада. Въпреки това през 1926 г. му поверяват декорите на „Цар на царете“: всичко е грижливо подготвено. Там не толерират аматьорството. Христос, или по-точно изпълняващият неговата роля актьор Хари Уорнър, е принуден да се задължи чрез договор никога да не го виждат с цигара в уста или да се показва в нощни заведения. Нека си представим само за миг публиката, която открива в пресата снимка на Исус с фас между устните и клатещ се на танцовия подиум. Но в Холивуд предвиждат всички възможности. Така в навечерието на снимките на сцената на Голгота, когато Де Мил забелязва, че Ириб дори не е предвидил по какъв начин Хари ще бъде прикован към кръста и как ще кървят ръцете му, той се дави от гняв. Трябва ли насред снимките да се импровизират решения, докато артисти, фигуранти, сценични техници и самият той чакат търпеливо Френчи да реши проблема? Тогава между двамата мъже избухва страшна разправия. Ириб бива веднага уволнен. Файърд, както се казва по-брутално на английски. Впрочем, няма да съжаляват за него. Като човек той също не бива ценен от хората, с които работи, включително от Мичъл Лайзън, прекрасният главен художник по костюмите, който е бил принуден да си подаде оставката заради трудните взаимоотношения с Ириб, стигащи до викове и дори до юмручен бой… Този път Лайзън, който вече не е в немилост, ще замести Пол Ириб.

Няколко седмици по-късно откриваме последния в Ню Йорк, на пристана, определен за „Компани женерал трансатлантик“, придружен от Мейбъл и малкия им син Пабло. На борда на кораба „Пари“, който бавно се отделя от кея, теглен от два големи пристанищни влекача, Ириб хвърля последен взор към небостъргачите на Манхатън. Решил е да напусне, без надеждата да се върне в тази Америка, която го е дарила последователно с триумф и с неуспех… Но необходимо е нещо повече, за този колкото енергичен, толкова и амбициозен мъж да бъде отчаян. Явно във Франция не се оказва в положението, което е имал преди войната, но той сътрудничи на „Вог“. Измисля персонажа на очарователната млада жена Анабел, на която трябва да дава ценни съвети за облеклото. При завръщането си той се установява в Ница, където живее на широка нога: освен бляскавия открит автомобил воазен той притежава яхтата „Ла Бел дьо ме“ и си купува селска ферма в Сен Тропе. За да посреща разходите си, поставя своя талант в услуга на „Пежо“, „Ситроен“, на вината „Никола“, на бижутера Мобусен, на множество марки шампанско, на големи плавателни компании… Ефективността му е единодушно призната. Чрез него се преминава от стария начин на рекламиране към модерната реклама.

Естествено, отново се обръщат към него за вътрешния дизайн на частни хотели, но и на големи магазини като този на „Форд-Франция“. Тогава той се завръща в Париж.

Именно към 1930 г. започва връзката му с Габриел. Несъмнено те са се познавали и преди, тъй като са имали доста общи приятели, например Кокто, но и Мися Серт, когато той е бил болногледач доброволец и управлявал големия мерцедес през първите седмици на войната от 1914 г. Тогава карал ранените към парижките болници.

През 1931 г. Ириб е доста едър мъж, облечен елегантно, с буйна чуплива коса, с игрив и интелигентен поглед зад опасаните със златни рамки очила. Бляскав, винаги пълен с нови идеи, в погледа му прозира хаплив и ироничен ум. През XVII в. той би представлявал идеалният тип на амбициозен и активен дворцов абат.

По време на срещата им Габриел е много самотна. Връзката й с Уестминстърския херцог е приключила, а Пиер Реверди е прекалено пропит от проблемите си и твърде нерешителен. Невъзможно е да се разчита на него… Време е някой нов любовник да запълни празнотата, която тя понася все по-мъчително. От своя страна Ириб все по-трудно се разбира с Мейбъл, която след години на търпение вече не може да понася неговите изневери, макар все още да го обича. А според Ириб Габриел, която е на върха на славата си, все още твърде красива и ужасно богата, не е за подценяване… Няма да му е особено трудно да я плени. Чувства го. Познава слабите й страни, усеща самотата й, скрита зад триумфа. А и един от специалитетите му е да прелъстява жените. Доказал е, че може да го стори толкова лесно и бързо, колкото да нарисува едно лице, да скицира силует или да съчини текста под някоя от своите карикатури. Да превърне Коко в своя любовница? От това може само да спечели. А и не страда от някакви скрупули. Още от началото на своята кариера, двайсет и пет годишен, той вероятно е бил жиголото на някоя си мадам Л. На Пол Поаре, който го пита къде би могъл да го открие, отговаря, че няма постоянен адрес, но че всяка сутрин закусва с гореспоменатата госпожа, която, съвсем случайно, е супербогата и определено по-стара от него. Понякога, ако някоя от неговите приятелки притежава много ценно перлено колие, под претекст, че то е демоде или е прекалено показно, той я кара да му го повери и постепенно заменя истинските перли с топченца от оникс — материал, който е много по-евтин — а самите перли оставя за себе си. Но това е дреболия в сравнение с безскрупулния начин, по който прахосва наследството на двете си съпруги… Именно за да сложи край на тази практика и под натиска на своето семейство, Мейбъл се решава да иска развод, преди още да е напълно разорена…

Онова, което Габриел намира въпреки всичко за интересно у Ириб, е общуването му със света на изкуството — нещо, което не е открила нито у Дмитрий, нито у Уестминстър, нито дори у Реверди. Той е един компетентен мъж, с когото може да разговаря за това, което я интересува. Към това може да добавим и нещо неопределимо, което се нарича чар.

Тъй като той е все още женен и предпочита жена му да не знае нищо, Габриел поема инициативата да купи тайно убежище далеч от Париж. Това е „Ла Жербиер“, имение, намиращо се на склоновете над Монфор л̀Амори и опасано от великолепни дървета. То принадлежи на Морис Гудеке, съпруг на Колет. Тъй като в този момент двойката се оказва в лошо финансово положение, както се изразява Колет „с нож в гърба“, продажбата се извършва набързо — през зимата на 1931 г.

Вероятно пак, за да приюти любовта си с Ириб, през същата тази година Габриел се сдобива със замъка Менил-Гийом в близост до Лизьо, притежаващ триста хектара земя. Ето как в един от своите броеве от 1931 г. списание „Вог“ описва, подкрепено със снимки, великолепното жилище на Луи XIII с неговите кули от тухли и камък: „Единствено светлата черта на белите бариери покрай пътя, който прекосява свежата нормандска долина, подсказва, че там, отвъд ливадите и зеленеещите се горички, замъкът Менил-Гийом, принадлежащ на госпожица Шанел, отразява в спокойното огледало на крепостния ров хармоничния профил на своите червени и бели кули, очарователно усамотен, като същински замък от вълшебна приказка“.

Въпреки прелестите на тази резиденция, която тя е обзавела изцяло, Габриел рядко ходи там. Трябва ли да й вярваме, когато казва: „Винаги съм отбягвала тези имения. Това специално, защото бяхме сложили централно отопление и бяхме махнали камините“.[4] Дали по-скоро не става въпрос за непоправимото й скиталчество, странно наподобяващо това, тласнало баща й по пътищата на Франция? Съвпадение или наследственост?

Между другото ще отбележим, че това не е единственият замък, с който тя се е сдобила. През 1926 г. купува за двайсет и две годишния си племенник, Андре Палас, имението Шато Пейрос, разположено в департамента Пирене Атлантик, в Корбер-Абер, в близост до По.[5] Освен замъка от XVIII в., състоящ се от шестнайсет главни стаи, имението притежава прочути лозя, от които се приготвя виното „Мадиран“. За разлика от замъка Менил-Гийом, тук Габриел пребивава доста често. Понякога приема там Уестминстърския херцог и често пъти Робер Бресон, зет на Андре Палас. Пак там тя се подслонява по време на бягството, прекарвайки няколко седмици, преди да се върне в Париж през Виши. След развода с първата си жена през 1946 г. нейният племенник ще продаде това имение.

Спомняме си, че Габриел доста се колебае, преди да приеме предложението на Сам Голдуин. Изглежда, че Ириб я е подтикнал към това решение. Несъмнено той се е провалил в Съединените щати, но както твърди, това е било по негова вина, случайно, заради глупаво недоглеждане. Това не значи, че не си е поживял царски там в продължение на седем-осем години. И би било кощунство от негова страна да се оплаква от киното, което му е позволило да разкрие всички страни на своя талант. Според него Габриел, която притежава много повече възможности от него и чиято гениалност в шивачеството е световноизвестна, има пълното право да приеме предложенията на продуцента. Освен това той, който никога не забравя собствения си интерес, си мисли, че би могъл да извлече известна полза от това. В случай че планът на Голдуин се окаже илюзорен, Габриел няма да загуби нищо, точно обратното, ще запази своя милион долара. Но в случай че планът е успешен, това ще се окаже идеална възможност за плодотворното му завръщане в Холивуд, като цяло — за реванш. Всички мечти са му позволени, когато върви по стъпките на Габриел.

По същия начин видяхме как по повод на изложбата на диаманти Пол Ириб като че ли изиграва важна роля в промяната на идеите на Габриел относно бижутата… И в двата случая е видно, че той успява да окаже съществено влияние върху една жена, за която най-малко би могло да се твърди, че е податлива. Всичките й приятели биха могли да свидетелстват за това. Независимо какво твърди впоследствие, в този момент тя обича Ириб. И ще даде не едно доказателство за това.

Например тя му поверява защитата на интересите й в Дружеството за парфюми чрез пълномощно с дата от 12 септември 1933 г. Хубаво доказателство за доверие от нейна страна… Особено във време, когато между нея и Пиер Вертхаймер, с когото тя е съдружник, започва серия от дела, по-скоро нещо като война, придружена от кризи и одобрявания и продължила доста след Втората световна война. Когато Дружеството за парфюми пуска в продажба един „Клийсинг крийм“, Габриел реагира светкавично и изпраща съдия-изпълнител. Отстъпила е името си за парфюмерийни продукти, но не и за козметични. От друга страна, договорът включва следната клауза: „Всички парфюмерийни продукти, гримове, сапуни, и др“. Тъй като пуснатият на пазара продукт е един вид сапун, позволяващ премахването точно на грима, Габриел определено има вина. Затова губи този свой първи процес. Но за следващите тя се обръща към един млад международен адвокат, граф Рене дьо Шамбрен, бъдещ зет на Пиер Лавал. Тя ще му създаде доста работа… От своя страна той ще се опитва по-скоро да намира почва за съглашателство между двете страни, отколкото да стига до процеси, които не устройват никого.

Впрочем много скоро Габриел ще има други възможности да покаже привързаността си към Ириб. Тъй като репутацията на стилиста е донякъде в упадък, тя разбира до каква степен би могло да му донесе утеха създаденото от него преди двайсет и пет години списание „Темоан“. Благодарение на нейните капитали и на издателство „Шанел“, създадено нарочно за случая, „Темоан“ се оказва отново във вестникарските будки още през декември 1933 г. Негов директор е Пол Ириб, той е и автор на повечето от илюстрациите. Освен това пише и уводните статии в него. Сатиричният му талант не е пострадал, но този път той го използва в служба на пламенния национализъм, който някак контрастира със скептичния анархизъм, проповядван от него на младини. Осемгодишният престой в Съединените щати му е показал колко е привързан към родината си. Но тази привързаност се е превърнала във фикс идея и той си представя Франция като хубавата Мариана с фригийското боне, непрестанно обсаждана и преследвана от чужденците — или от сънародниците си. Някои от рисунките му я представят вълнуваща и достолепна, паднала в краката на един опасен трибунал, чиито членове са не други, а самите Мусолини, Рузвелт, Хитлер и Рамзи Макдоналд, министър-председател на Обединеното кралство. По-натам, ето го Даладие, хвърлящ лопати с пръст върху тялото й, лежащо в дъното на някаква дупка. Заглавието е „Гробарят“…

Дали защото е искал да съобщи на всички за връзката си с Габриел, Ириб не се е поколебал да изрисува Мариана с нейните черти. И излегнала се гола долу в трапа, пак е изрисувал със сигурна ръка нейното тяло — дребно тяло с малки гърди, донякъде андрогинно.

Преливащ от енергия, Ириб става и директор на издание на конструктора Форд: „Ла ревю де спор е дю монд“. Сякаш случайно адресът на дирекцията е пак на улица „Камбон“ №27. Коко публикува и в двете списания статии, в които се излагат идеи, доста сходни с тези на стилиста, включително относно защитата на производството на луксозни стоки и предмети на изкуството.

Както ще довери по-късно на Пол Моран[6], Ириб е най-сложната личност, която е познавала… И най-удивителната. Обръщайки ролите, той обвинява своята приятелка, че не е обикновена.

— Не разбирам — казва й той един ден, визирайки дома на улица „Сент-Оноре“ — от толкова много стаи ли се нуждаете? Какво значат всички тези предмети? Вашият начин на живот ви разорява. Какво разхищение! За какво са всички тези прислужници? У вас се яде прекалено добре, може би щях да живея при вас, ако бяхте в състояние да се задоволявате с малко. Мразя безполезните хора, разточителните разходи и сложните личности.

Тя май наистина го обича, щом през пролетта на 1934 г. се отказва от дома, който обитава с голямо удоволствие. Уволнява прислужниците си, дори Жозеф, който й служи от шестнайсет години, като оставя само камериерката си. В близост до улица „Камбон“ тя намира малък семеен пансион, където наема две стаи. Единственият й лукс: тъй като малкото жилище не притежава баня, тя поръчва да й направят такава. Настанява се там с любимите си книги, само с един параван от Коромандел, два ниски фотьойла и няколко красиви килима.

— Живея в пансион — му казва тя, — много е удобно, на две крачки съм от нас, започвам да водя прословутия обикновен живот.

— Забавно ли ви е — пита той — да се правите на начинаеща шивачка?

Смаяна, Габриел отвръща, че само е последвала съветите му и че е очаквала и той да наеме някоя скромна стая, щом като харесва толкова много простия живот. Но съвсем не е така.

— На какво си играете — казва той почервенял от гняв. — Дълго ли смятате да стоите тук?

— Искахте да изоставя лампериите, мрамора и кованото желязо — отвръща тя с ироничен тон, което още повече го вбесява. — Ето я стаята ми. Портиерката си готви на стълбището. Подритвам празни кутии за мляко. Не беше ли такъв животът, който искахте да водя и който искахте лично да водите?

— Вярвате ли, че имам навика да живея в подобни коптори? — казва той с отвращение.

И без никакво колебание отива да се настани недалеч от там… в хотел „Риц“.

Животът с подобен човек съвсем не е лесен. Още повече че от своя страна Габриел, колкото и влюбена да е тя, не е жената, готова да приеме всичко. Затова връзката им е страстна и изтощителна. Освен това според Коко Ириб е „истински испанец“ по отношение на ревността. Миналото на любовницата му го измъчва. Цялото това минало, което тя е прекарала без него, което той настоява да изживее с него повторно, стъпка по стъпка, макар той да страда, и именно защото страда и изпитва от това перверзно удоволствие…

Безспорно той властва над нея. По-късно тя ще се срамува от това. И никога няма да му прости, че се е показала слаба пред него…

Габриел не остава за дълго в своя пансион: напускайки „Фобур-Сент-Оноре“, тя наема в „Риц“ обширен апартамент с гледка към площад „Вандом“, където да побере мебелите си. Ето къде ще продължи да живее. От прозорците му тя може да се любува на колоната „Вандом“, която бащата на Ириб е сринал петдесет години по-рано. Тъй като по това време „Риц“ разполага с изход към улица „Камбон“, това решение на въпроса напълно я задоволява. Апартаментът, избран от нея в хотел-паласа, е много елегантно обзаведен, но тя предпочита да го подреди по свой вкус и да разположи, освен другите мебели и някои от лакираните си паравани.

Същевременно тя изпитва остра нужда да разполага със служебен апартамент, който да е на самото й работно място. Не да спи там, а за да има канцелария, в която да приема хора на обяд или вечеря, без да губи време. С тази цел тя заема почти цялата площ на втория етаж на улица „Камбон“ №31, към който гледат шестте големи прозореца на старото здание от XVIII в.

Апартаментът[7], който тя декорира саморъчно през 1935 и 1936 г., започва с неочаквано преддверие: двама венециански маври от скулптирано дърво от ренесансовата епоха и с естествена големина посрещат посетителите и сякаш ги упътват към салона. В същото това антре откриваме дълбоко кресло с възглавнички от XVIII в., покрито с бял сатен, а в нещо като ниша — китайска масичка в цвят бордо. Но това, което впечатлява най-много, са лакираните паравани от Коромандел, също от XVIII в., великолепно осветени от кристални висулки. Подобни има в салона, разположени от двете страни на едно неочаквано широко, застлано с велур канапе. Тя обича да се изляга точно на него, затова има толкова много снимки там. Около нея има възглавници, които с декоративните си шевове напомнят много на капитонираните чанти „Шанел“, които вероятно са вдъхновени от подплатите на ватенките на конярите… Пред дивана има ниска китайска маса, върху която е наредила своите любими предмети: подарените й от Бендор кутии за бижута, отвън от позлатено сребро, отвътре от злато. Вярна на своята философия, Габриел полага повече усилия за онова, което е невидимо. Тя притежава много други предмети фетиши: две кристални топки, един комплект карти за игра таро… Дали не е суеверна? Тук-там се вижда истинска менажерия: кристален жабок — китайски талисман, камила, два оседлани коня… За да приключим с животните, трябва да посочим още един елен и една доста голяма сърна от патиниран бронз, освен това и доста лъвове, тъй като Габриел е родена през август. Гостите й се радват на широки и ниски фотьойли в стил Луи XV. На паркета е проснат килим от същата епоха, изработен в Ла Савонри. Египетска маска, един буда, подарената от Стравински икона, гръцката статуя, красила дома й на улица „Фобур-Сент-Оноре“, сега поставена върху камината, в подножието на която, са разположени стойките за дърва на скулптора Липшиц, всичко това още повече подчертава разнородния характер на тази украса, която умело смесва както страните, така и епохите. „Важното е съставките да бъдат красиви“, казва тя. Казано с изключителна скромност, тъй като човек трябва да ги съчетае хармонично, а това тя го постига с изключителен вкус, без да изпада във вехтошарство…

Странно, но почти няма картини: житен клас от Дали, една рисунка от Фотрие, и това е всичко. Габриел харесва картините и художниците, доказала го е нееднократно, но не притежава колекционерски дух: не й е интересно да притежава творби. Когато хората изразят учудването си, тя се измъква с някоя шега:

— Имам лошо зрение — отвръща тя — и всеки път трябва да си търся очилата…

За сметка на това, не използва същото оправдание, когато става въпрос за четенето. Стените на салона са облицовани със стотици подвързани книги. Разбира се, тук са книгите, подарени й от приятели, например тези на Реверди или на Кокто… но и тези на множество класици като Плутарх, Паскал, Шекспир, „Златната легенда“, събраните съчинения на Сен-Симон, Теофил Готие, Мюсе, Юго… и всичко останало. Но тя купува книги, както се изразява, „за да ги чете“, а не да си гради някакъв имидж. Те са, както тя казва, нейните „най-добри приятели“. За нея четенето е убежище. Спомняме си как още невръстна поглъща романите на тавана във Варен! Оттогава писателите и художниците, които среща, събуждат любопитството й, особено Реверди. И съзнавайки относително повърхностното образование, което е получила както в Мулен, така и в Обазин, тя е още по-петимна за четиво.

Макар всички стаи в апартамента да са осветени от проектирани от Ириб кристални полилеи, като този от кабинета й, за да се смекчи силата на светлината от таваните, навсякъде са поставени настолни лампи, разпръскващи по-мека светлина. Нека прибавим множеството огледала, които, усилвайки ефекта от декоративните елементи, въвеждат посетителя в един фееричен свят.

Столовата, снабдена с маса в стил Луи XIII, е украсена с дванайсеткрилен параван, който служи за фон на ценен лакиран шкаф от XVII в. Многобройните чекмеджета са изрисувани с митологични сцени. На друга една стена има камина, украсена с огледало и бюст. От двете й страни две кариатиди от позлатено дърво, стъпили на собствен постамент, крепят табли от черен лак, върху които се издига по един канделабър.

Третата голяма стая служи за кабинет на Мадмоазел. Всички стени са покрити с крила от паравани, прилепени към тях вместо ламперия. Габриел, която обича да руши, не се е поколебала да поръча да пробият в тях врата…

В апартамента има и баня и кухня, тъй като шивачката възнамерява в повечето случаи да се храни на улица „Камбон“, където разполага с майордом. На масата тя никога не е сама. В столовата си ще приема не само своите приятели, но и членове от своя персонал, старши шивачки, директори, манекенки… високо благоволение, което не трябва да се отказва на тази, която се е превърнала в Луи XIV във висшата мода.

Именно в тази обстановка тя ще прекара голяма част от дните си — с изключение на годините между 1944 и 1950. През останалото време тя се отдава на работата си в „студиото“ на четвъртия етаж, където създава повечето от своите колекции; в „Риц“ се връща само късно вечер, за да спи, след което го напуска в късния преди обед.

Твърде възможно е Пол Ириб да има пръст в украсата на този апартамент, тъй като отношенията му с Габриел все повече се задълбочават. Още през лятото на 1933 г. в Сен Тропе, Колет, която е купила там имението „Ла Трей Мюскат“ и държи малък магазин за козметика, среща Мися, която й поверява тайно:

— Знаеш ли, тя ще се омъжва за него!

— За кого?

— За Ириб. Скъпа моя, скъпа моя, това е нечувана история. Коко е влюбена за пръв път в живота си…

Вероятно не трябва да забравяме, че Мися е винаги екзалтирана, но изглежда Коко мисли сериозно да се омъжи за своя любовник… Но трябва да изчака, защото за момента Пол не се е развел, а само е „разделен“ с жена си, която се е върнала в Съединените щати. В очакване на развода Коко и Ириб живеят заедно в „Ла Поза“. Той обожава тази великолепна вила, която прилича едновременно на манастир и на дворец. В края на лятото на 1934 г. Пол Моран ни дава известна представа за водения там живот, когато пише на Жозет Дей, бъдещата преводачка на „Красавицата и звяра“: „Вчера вечерта ходих на вечеря у Шанел, много сладка с бялото си сако на барман. След последната хапка те започнаха да играят белот — тя, Ириб, директорът на френския бюджет и Константен Се (Ириб, който има диабет, не би трябвало да ходи у «захарните крале»)“.

Дали Коко не си припомня детството на село? Колко е щастлива да се катери, обута в панталон, на старото маслиново дърво в двора! Как изглежда тя физически през 1934 г., когато едва е минала петдесетте? Нека оставим Колет да я опише: „Ако всяко човешко лице си прилича с това на някое животно с човка, с муцуна, с ноздри, със зурла, с хобот, с грива, то Мадмоазел Шанел е един малък черен бик… заради упоритата си енергичност, начина, по който застава с лице към вас, по който слуша; заради готовността й да се отбранява, поради което лицето й понякога застива, Шанел е един черен бик. Тъмните, накъдрени кичури, характерни за бичетата, падат върху нейното чело чак до веждите и играят при всяко движение на главата й.“ Що се отнася до очите й, те са „две зеници с цвета на обсипан с пайети гранит, с цвят на планинска вода във вдлъбнатината на огряна от слънцето скала“[8].

През периода 1934–1935 г. Габриел често прекарва неделите си с Ириб при сестра му и неговите племенници в Барбизон, като към тях многократно се присъединява и Жан Жироду. Продължавайки да управлява списанията си и да се занимава с дизайн, Ириб не спира да изработва скъпо платени реклами: за спалните вагони тя гласи „Печелете време, спейки…“.

От своя страна, макар рядко да излиза, Габриел все пак споделя празничната еуфория, завладяла парижкото общество през трийсетте години. Многобройни са баловете с маски или костюми, като организирания през 1934 г. от принц Дьо Фосини-Люсенж и барон Гюнсбург „бал на валсовете“. Габриел отива на него в компанията на Фулко ди Вердура. Но той е надминат по блясък от бала на Етиен дьо Бомон, имащ за тема Великия век[9]. За целта Серж Лифар облича костюма на танцьора Вестрис, а Коко този от „Равнодушния красавец“. Всъщност това, че тя се появява на тези прояви, се дължи донякъде на професионалните й задължения, тъй като мнозина от клиентките й я търсят за съвет относно избора на дегизировката им. И й поверяват нейната изработка. Така в разстояние на няколко часа, като по чудо, те се потапят в битието на някоя друга жена… А Габриел, въпреки че обича да си ляга рано, трябва на всяка цена да се появи на увеселението. И тя съвестно изпълнява задължението си.

„Ла Поза“, 21 септември 1935 г., 8 часа сутринта. От няколко дни Габриел е в Рокбрюн. Половин час по-рано Пол Ириб е слязъл от синия влак на гарата в Монако. Последният летен ден е и времето както никога е прекрасно. Ириб не иска да буди Коко, тъй като уважава навиците й. Затова той се отправя към безподобната тераса на имението с красив изглед надалеч. Оттам обхожда с поглед безкрайния хоризонт, който го омайва от момента, в който стъпва в Рокбрюн. От лявата му страна е Мантон, а по-нататък е Италия с планините си, които се спускат постепенно чак до брега; от дясната му страна е Монако, а отвъд него, носът на Кап Фера, закриващ залива на Ница. Срещу него се е ширнало морето, по това време гладко като огледало. Хоризонтът е обагрен в синьо — плътно, наситено синьо, доближаващо се до виолетовото. Недалеч от брега се виждат червените платна на няколко тартани…

Колко хубаво би било да прекара остатъка от живота си тук, до Габриел — именно това й казва, когато, събудила се, тя се появява край него със загоряло лице и с бял хавлиен халат. По-късно, в края на утринта, край тенис корта и с ракета в ръка той си бъбри с партньорите, когато пак се появява Коко, която идва при гостите си. Той тръгва към нея, когато ненадейно остра болка пронизва гърдите му и го стяга като с менгеме. Той посяга с ръце към сърцето си и се свлича на земята. Всички се втурват да му помогнат… Изпаднал е в безсъзнание. Не успяват да го съживят. Когато една линейка идва да го вземе, за да го остави в клиниката на Мантон, той вече е мъртъв…

Мъката на Габриел е жестока. Още по-жестока поради факта, че е безмълвна. В тази светкавичната смърт на този толкова витален, толкова ентусиазиран, толкова любознателен, най-вече толкова изобретателен мъж, има нещо абсурдно, толкова абсурдно, колкото е и гледката на мъртвеца, положен в ковчега си изцяло в бяло, в тенис облекло.

Същия този ужас тя вече го е изпитала през една драматична декемврийска нощ на 1919 г. и ето че сега се повтаря, този път в разгара на лятото, сред ярката средиземноморска светлина, в момент, когато най-малко са го очаквали. Какво проклятие се стоварва върху нея, убивайки мъжете, които е обичала?

Тя седи безсилна на един стол, с клюмнала глава, без да мърда. Плаче без сълзи. Не могат да й изкопчат и думичка. Тогава правят необходимото. Телефонират на Мися като последна надежда за помощ. Та нали именно тя я спасява петнайсет години по-рано, след смъртта на Бой? Тя и съпругът й Хосе-Мария я отвеждат във Венеция, за да я откъснат от нейната мъка. Мися веднага пристига. Благодарение на нея избягват най-лошото… Какво от това! Ето че Габриел е отново трагично самотна, по-самотна от всякога…

[1] Patrick Mauriès, Les Bijoux de Chanel, Thames and Hudson, 1993; Francois Baudot, Chanel, joaillerie, Editons Assouline, 1998. — Б.а. ↑

[2] Идеята е заимствана в наши дни, но под различни форми, от асоциациите на противниците на градинските джуджета. — Б.а. ↑

[3] „Хубаво… добро, Дюбоне“ — игра на звукосъчетания. — Б.пр. ↑

[4] Claude Baillen, Chanel solitaire, Gallimard, 1971. — Б.а. ↑

[5] Именно Етиен Балзан, собственик на съседен замък, този в Думи, урежда тази трансакция. — Б.а. ↑

[6] L̀allure de Chanel, op. cit. — Б.а. ↑

[7] Този апартамент, фотографиран по-късно от Доано, е грижливо съхранен заедно с мебелите и декорациите му. — Б.а. ↑

[8] Prisons et Paradis, Ferenczi, 1932. — Б.а. ↑

[9] XVII в. във Франция. — Б.пр. ↑

Девета глава
Началото на края

Тя дори вече не може да плаче… Какво й остава сега? Доста години по-късно ще се разкрие пред потомствения обущар Реймон Масаро — един от онези професионалисти в занаята си, които тя обича, цени и уважава, тъй като в тази област не виреят лъжата, измамата, мошеничеството и небрежността. След като научава, че Масаро наскоро е загубил баща си, тя го вика у дома. След като го обсипва с утешителни слова и му пожелава занапред „много обич“, тя му дава един последен съвет: „Никога не забравяйте това, Реймон: ако някой ден сте на дъното на отчаянието, ако вече не ви е останало нищо и никой… вие винаги ще разполагате с един приятел, на чиято врата ще можете да почукате… работата!“[1].

На практика, след погребението на Пол Ириб в Барбизон, тя се потапя неудържимо в работата, както се потапя удавник… Месецът е октомври, време, по което трябва да бъдат подготвени седемдесетте или осемдесетте модела от пролетната колекция, която по традиция се показва през януари. И както тя обича да се изразява, „винаги закъсняваме“. Представете си Габриел в студиото на четвъртия етаж на улица „Камбон“ №31, истинска лаборатория за нейните творения, насред обширна стая с тапицирани стени, където всеки звук се заглушава. Тук-там върху рафтовете с топове плат, дълги цилиндри с бял сатен, по столовете, разгънати жарсета, безкрайни метри тюл, муселин, коприна. На една от стените, голямо трикрило огледало, а по-натам, фотьойл, в който Мадмоазел би могла евентуално да седне, но тя няма да го строи, тъй като вероятно ще стои права осем-девет часа без прекъсване…

От това време единствено нейната приятелка Колет е успяла да покаже как Коко се е вкопчила в работата си… и в манекенката, върху която директно изгражда замислената от нея рокля, тъй като, както е известно, тя никога не рисува предварително макета си: „Мадмоазел е заета с извайването на един ангел от шест стъпки. Един златисторус ангел, ефирен, ангелски красив… Недовършен, ангелът понякога се олюлява под двете творчески ръце, строги ваятели, които го месят. Шанел работи с десетте си пръста, с нокът, със страничната част на ръката, с дланта, с карфица и ножица, директно върху дрехата. Понякога пада на колене пред творбата си и я прегръща, но не от благоговение, а за да укроти някой невъздържан тюл… Пламенно смирение на тялото пред любимата й работа! Така изопната и подгънала колене Шанел прилича на приклекналата перачка, която буха прането, на коравите домакини, привикнали да клякат по двайсет пъти на ден също като калугерките“[2].

Около нея, внимателни и почтителни, са главната шивачка в ателието, двама-трима кроячи в бели престилки, една служителка, която носи платовете, една помощничка, която след малко ще представи подносите, отрупани с бижута, от които Мадмоазел ще избира.

Габриел, която носи около врата си дълга панделка, на която е привързана ножица, работи, говорейки неспирно с нарочно сдържан тон… Тя приказва, поучава и повтаря, казва Колет, „с един вид отчайващо търпение“. Долавям, казва тя, повтарящи се думи, тананикани като основни музикални мотиви: „Ненавиждам малките нещица… върху някой плат, който сам стои добре… Притиснете тук, отпуснете от тук нататък… Не, не стеснявайте… Няма да се уморя да повтарям…“. Можем да се досетим, че в подобни моменти е по-добре да не бъде закачана. Ако някой любопитен посетител дръзне да го стори, тя се спуска към стълбището, подхвърляйки на натрапника: „Не, не се качвайте толкова бързо, няма смисъл, тъй като ще си слезете“, и му посочва авторитетно с показалеца изхода.

Какво е парадоксалното у Шанел? Това, че тя е шивачка, която не умее да шие… или по-точно, ако някога е умеела, тъй като е било необходимо, включително в Мулен, отдавна го е забравила. И дали й е било необходимо, когато е навлизала в модата в Довил и в Париж? Тъй като е започнала с желанието да руши: мразела с шапките и дрехите на своите съвременнички. „Бях оръдието на Съдбата за една необходима операция за прочистване“, казва тя. Работният й инструмент са по-скоро ножиците, които премахват, отколкото иглите, които съшиват и добавят омразните излишества, тези „изгъзици“, както ги нарича тя. Разчиства си сметките с тях благодарение на една поразителна формула: „Има ли «изгъзици» в линията на самолета? — отбелязва тя. Не, и тогава? Подготвям моите колекции като си мисля за самолетите“.

Мимоходом ще отбележим до каква степен теорията и практиката на Шанел са дълбоко класически. Говорейки за стила, Молиер, Боало или Лабрюйер имат за единствен идеал простотата и логичността — врагове на заплетената превзетост. Габриел, чието образование е доста повърхностно, инстинктивно съумява да схване основните принципи на естетиката на Великия век — какъвто далеч не е случаят с останалите шивачи.

За нещастие по времето, когато Габриел се мъчи да намери утеха в работата си, политическите и социалните събития през 1936 г. напълно разбъркват плановете й. Вероятно, подобно на голяма част от нашите сънародници, тя все още не разбира колко сериозно нещо е повторната окупация на левия бряг на Рейн от германските войски през март 1936 г. Макар да осъжда това престъпно погазване на Версайския договор от страна на канцлера Хитлер и тържествено да заявява: „Ние няма да оставим Страсбург под обстрела на германските оръдия“, на практика френският министър-председател Албер Саро оставя тази заплаха без последствие. Това е първото от цяла серия отстъпления, които, насъсквайки нацисткия главатар, три години и половина по-късно водят до Втората световна война.

От своя страна Габриел е споходена от проблеми, които ще я засегнат много по-бързо и много по-пряко. На изборите през май 1936 г. побеждава Народният фронт. В Камарата влизат сто четирийсет и шест социалисти и седемдесет и двама комунисти. През юни Леон Блум сформира новото правителство. Но тази победа, вместо да успокои духовете, ги разпалва. Отпускането на платени отпуски, определянето на работна седмица от четирийсет часа, колективните трудови договори и всякакъв вид мерки, които между впрочем вече съществуват в други европейски страни, довеждат неочаквано до избухването на безброй стачки във всички сектори на икономическия живот, до незаконната окупация на фабриките, до пълна дезорганизация в живота на страната…

Поредицата от конфликти, която идва като приливна вълна, залива и улица „Камбон“. Един ден на вратата на №31 се появява транспарант с надпис „окупация“. А през един юнски ден заплашителен стачен пост отказва достъп не само на тези, които настояват да работят, но и на самата Габриел… макар това да е нейната фирма, която е основала с упорит труд. Тя не разбира, не го приема. Можем да си представим душевното й състояние, нейното объркване и гняв срещу тези момичета, на които, както тя твърди, е осигурила прехраната. А платения отпуск, за който проглушават ушите й, та нали самата тя отдавна го е въвела? В действителност всяка година тя изпраща на смени за по петнайсет дни вкъщи сред борови дървета, които е наела в Мимизан, в департамента Ланд, тези от работничките й, които настояват за същия този платен отпуск. Там ги хранят, настаняват и им плащат, сякаш са на работа. Тогава? Какво искат те, тези неблагодарници? (Скоро Габриел ще бъде принудена да затвори това „ваканционно селище“ по изрично настояване на кмета, тъй като жените от Мимизан се жалват, че шивачките на Коко развращават мъжете им.)

Пререканията, които започват през юни 1936 г. между Габриел и нейните служителки, се оказват много тежки. Уморена и залагайки всичко на карта, Коко предлага собствеността на своето предприятие на своя персонал: ще бъде само ръководител на заплата. В края на краищата я интересува само едно, да управлява и да твори. Но делегатките от шивашките ателиета отхвърлят предложението й. В крайна сметка нещата се уреждат, като всеки влага по нещо от себе си, и в крайна сметка работата потръгва.

Към неприятностите, причинени на Коко от стачките през 1936 г., се прибавят нови. Във висшата мода конкуренцията е безмилостна и превъзходството на Шанел вече не е безспорно. Множество имена стават популярни почти колкото нейното. На първо място Менбоше: този установил се в Париж американски певец, станал впоследствие главен редактор на френския „Вог“, открива шивашка къща седем години по-рано, през 1929 г. Успехът му е незабавен, като сред клиентите му са множество личности отвъд Атлантика, сред които госпожа Уолис Симпсън, бъдещата херцогиня на Уиндзор, чиято сватбена рокля той проектира. Става известен и с това, че през 1934 г. създава първата вечерна рокля с банели, без презрамки. В течение на десетилетия, в очите на богатите американки Менбоше ще бъде въплъщение на елегантността и финеса, което накърнява собствените позиции на Шанел.

Там е и Жермен Кребс, бъдещата госпожа Грес, която първоначално работи за фирмата „Аликс“ и чийто талант много скоро става известен в театралните и кинематографските среди. Именно тя създава през 1935 г. костюмите за „Троянската война няма да се състои“ от Жан Жироду. Трябва ли да споменем и Мадлен Вионе, гений в модата, майсторката на „верева“, и нейния толкова характерен начин на работа? Тя използва — и това заинтригува публиката — 80-сантиметрова кукла от палисандър, предназначена по принцип за студентите от Художествената академия, на която изпробва своите драперии и преценява тяхното „падане“ от всички страни, тъй като може да я върти на поставката й. Успехът на Вионе е значим.

Но основната конкурентка на Шанел е една италианка, Елза Скиапарели. С напълно противоположен социален произход на този на Шанел, тя е родена в Рим в семейството на италиански аристократи. Отгледана е в двореца Корсини. Омъжена за граф Дьо Керлор, тя се появява в Париж, Лондон и Ню Йорк. След развода си се установява в Париж, където се среща с Пикабия, Тристан Цара и дадаистите. За да се издържа, тя проектира и изработва пуловери и поли в малко ателие на улица „Сен“. От там се прехвърля в един мецанини на „Рю де ла Пе“, където благодарение на успеха си скоро започва да прави градско и вечерно облекло. Тогава, през 1935 г., тя се настанява на площад „Вандом“, съвсем близо до Габриел, като открито заявява, че я измества: „С Шанел е свършено!“, обявява тя, вероятно малко прибързано. Но е факт, че успява да открадне част от нейната клиентела… С неудържимо въображение, тя до голяма степен се вдъхновява от естетиката на сюрреализма, използвайки артистичния талант на приятели на Габриел като Берар, Кокто или Дали, което, както можем да се досетим, съвсем не й се нрави… Освен това, за своите модели Скиапарели използва нови материали като родофана (вид прозрачна пластмаса) и измисля неочаквани конфигурации: копчета с форма на рак, на пудел или на лебед, джобове, чийто отвор представлява уста или пълзящ по полите омар, джобове чекмеджета, шапки обувки. Цялата тази екстравагантност безспорно е забавна и дори пленява част от хората, но понякога е и признак на лош вкус. Като например черната рокля с прикрепени към гърдите две длани от тафта, която провокира сарказма на Коко.

Освен това Скиапарели се впуска в производството на парфюми със „Скиап“ през 1934 г. и с „Шокинг“ през 1938 г. И тъй като привлича абсолютно същия тип жени, започва война, една война, която е дотолкова неумолима, доколкото е систематично подклаждана от модната преса, а женската публика следи със затаен дъх епизодите от битката…

От този момент нататък Коко вече няма да споменава името на своята съперница и ще я назовава чрез перифрази като „Италианката, която прави рокли“ или накратко „Италианката“. Сякаш, ако не спомене името й, ще отпъди опасността, каквато е тя всъщност за нея…

Душевното равновесие на Габриел, обзета от пълно отчаяние след внезапната смърт на Ириб, е спасено от кратката идилия с Лукино Висконти. Този роден в Милано трийсетгодишен мъж е една от най-привлекателните личности; по права линия е наследник на гибелините. Идвайки в Париж, той среща Шанел, която силно го впечатлява: както той пише, запленен е от тази смесица на „женска красота, мъжка интелигентност и фантастична енергичност“. Приключението им е кратко — тъй като по своята същност вкусовете на Висконти са близки до тези на Кокто — но то се превръща в едно съкровено приятелство, което трае до смъртта на Габриел. През двете или трите години след срещата им те пътешестват много из Италия: в Милано, където Лукино представя Габриел на баща си, който също е запленен от чара й… във Венеция, в Рим и в Капри. Нека добавим, че Габриел има голяма заслуга за зараждащата се кинематографична кариера на Висконти: именно тя, уверена в таланта му, не се поколебава да го препоръча на Жан Реноар, който след нейното настояване го избира през 1936 г. за свой асистент в „На дъното“ по Горки и през 1937 г. за „Разходка в полето“, вдъхновен от новела на Мопасан. Известно е какво следва… И тук не можем да не признаем артистичния нюх на Габриел в една област, която далеч не е нейната. Вероятно затова, впечатлен от качествата й, Реноар я моли да създаде костюмите за „Правилата на играта“, филм, който той снима през пролетта на 1939 г., бъдеща класика за филмотеките, и в който можем също да оценим елегантните дрехи на Нора Грегор.

През този период това не единственият принос на Габриел за изкуството на спектакъла. Както вече видяхме по повод на Кокто, през 1937 г. тя измисля прословутите ленти, които опасват и подчертават телосложението на Жан Маре. През същата година тя облича „Рицарите на кръглата маса“. Но това не е всичко: две години по-късно, през 1939 г., тя изпълнява костюмите на творба, замислена от Салвадор Дали, „Вакханалия“, изпълнена от Руския балет на Монте Карло.

В желанието си да засвидетелства навсякъде своето присъствие и да не отстъпи мястото си на конкуренцията, Габриел чувства, че трябва на всяка цена да участва в Световното изложение през 1937 г., свидетел на строежа на новия „Трокадеро“ и където по протежение на Сена се издигат един срещу друг огромните павилиони на Германия и на Съветския съюз, свастиката срещу сърпа и чука. Откриването му е на 24 май, но със закъснение от над три седмици сред парчета от паднала гипсова мазилка. Френските и чуждестранните посетители прииждат масово, сякаш Европа предчувства несъзнателно, че това ще бъде последният й празник. Естествено, предвидени са изяви на висшата мода. Те се провеждат в Павилиона на елегантността, където специално за дефилетата на манекенките е отреден „Клубът на птиците“ с неговата тераса. Моделите от улица „Камбон“ са приети много радушно. Кристиан Берар ни е оставил от тези великолепни моменти скици на Габриел, носеща лично тюлените рокли, създадени в нейните ателиета. Това е още един начин на противодействие…

Като оставим настрана звездите на театъра и на шансона, Габриел е една от най-често фотографираните по това време личности: и това не е случайно. Тя винаги се е старала да привлича симпатиите на най-великите професионалисти: първо, за да представят моделите й в пресата за мода… но и за да й правят портрети, съществен елемент за нейния успех пред публиката. Така например балтиецът Хойнинген-Хюне, един от най-добрите модни фотографи, освен че снима нейните модели за „Вог“, е и автор на множество нейни портрети, най-забележителният от които несъмнено е този от 1935 г., на който тя е изобразена до кръста с якичка от бяла дантела, подобна на кръглите колосани яки от Ренесанса. Лицето й е особено красиво. Линиите му са ясно очертани. И под властната дъга на дългите черни вежди греят дълбоки тъмни очи, които сякаш пронизват този, когото гледат. Великолепен портрет като този на Хорст, на който лицето и торсът са рамкирани от дълбокото кресло, което се намира в антрето на апартамента й на улица „Камбон“. Великолепни са и портретите й от Сесил Битън, официален фотограф на Бъкингамския дворец. Така царицата на висшата мода Коко ползва поредица от дворцови фотографи, както европейските монархии притежават официални художници…

Освен тези портрети до кръста или в цял ръст, има и други по-обикновени снимки, направени от други фотографи като Липницки и най-вече Роже Шал: Коко по време на вечеря в Монте Карло, седнала между Салвадор Дали и Жорж Орик, разказва някаква забавна история на последния, или пък дегизирана като дърво на Горския бал, или, все тъй усмихната, вечеряща с Мари-Лор дьо Ноай и Стравински, или пък покатерила се на една много стара маслина в двора на „Ла Поза“…

Въпреки това Габриел знае много добре, че не е достатъчно да бъде заобиколена от големите майстори на фотографията и да участва в светските събития… Преди всичко качеството на шивашките й изделия трябва да й позволи да се справи с нейните съпернички.

За дневните облекла Шанел се придържа към семплите и изчистени форми, които са й осигурявали успеха до този момент. Именно в този стил тя създава своите малки следобедни рокли, както и тайорите от туид и жарсе, които много сполучливо съчетават елегантността и практичността. За целта тя поръчва своите платове в трикотажната си фабрика в Асниер, основана с помощта на един много талантлив руснак, Илиазд Жданович, проектирал за нея трикотажните машини.

Но именно във вечерните облекла Шанел умее най-добре да покаже своята неизчерпаема съзидателна продуктивност, като успоредно с това запазва чистотата на формите и съвършенството на детайла. „Бъдете гъсеница през деня и пеперуда вечерта, съветва тя в една от статиите си, няма нищо по-удобно от една гъсеница и нищо по-съвършено за любовта от една пеперуда. Трябва да има рокли, които пълзят, и такива, които летят.“ И ако прегледаме моделите й на вечерни рокли от периода 1936–1939 г., ще станем свидетели на такова разнообразие от открития! А ето и най-парадоксалното: докато получава известност, подигравайки се на модата от бел епок, сега тя вече може да си позволи да ги включи в стила на времето, но само по начин, на който тя е способна — с лека ирония и с много остроумие… По повод костюмираните балове отново се появяват великолепни рокли с голи рамене, кринолини с тясна талия, рокли с подплънки, ръкави от воал… Основните цветове са предимно черното, морско синьото, бялото, понякога наситеното розово, бледо червено или бледо зелено. Извън тези обстоятелства, тя се хвърля в изработката на дълги вечерни рокли, полупрозрачни и въздушни, от тюл, муселин, от дантела или креп. Други са от тафта, от коприна, от сърма с втъкано сребро, от златно ламе, все тъкани, в комбинирането на които тя е виртуоз, без да пренебрегва нито секвините, нито пайетите, като непрестанно експериментира с формите, без обаче да изпада в екстравагантността на Скиапарели. Естествено, към своите облекла тя предлага съответно изящни шапки с панделка, копринена джуфка или просто воал с пайети, поставен върху косите и украсен с камелия, роза, гардения или с диадема от цветчета… А към всичко това множество фалшиви бижута, обеци, брошки, колиета и гривни добавят последния щрих към представените модели.

През пролетта и лятото на 1939 г., последните сезони преди войната, много се говори за моделите на Шанел, за така наречените „цигански“ рокли и за „трицветните“ рокли, в които няма нищо патриотично, освен няколкото дискретни цветни нотки, които смътно напомнят за френския национален символ. Във всеки случай Габриел показва, че е успяла да устои геройски на нападките на шивачките, ожесточили се да й отнемат първото място, но с цената на какви усилия! Много скоро тези малки войни, които засягат модните среди, ще се окажат нищожни в сравнение със страшните събития, които заплашват Европа. Мнозина са онези, които искат да си затворят очите пред действителността, която предпочитат да загърбят.

През септември 1938 г. войната е предотвратена в последния момент благодарение на Мюнхенското споразумение. Но през следващото лято, с нахлуването на германските войски в Полша, съюзниците са принудени да обявят война на Германия на 3-и септември. Мобилизацията се извършва сред известно безпокойство: за разлика от 1914 г., Франция не е била атакувана и не се нуждае от реванш. Липсват й две основни мотивации. Тогава решават да се бият заради принципа… тъй като трябва да спрат този ненаситен диктатор… А времето е толкова хубаво! Прекалено хубаво, за да изоставят плажовете, които напускат със съжаление, и да сложат маскировъчното облекло.

Още през първите септемврийски дни Габриел решава да затвори шивашките ателиета. Оставя отворен само бутика си за парфюми и аксесоари. Взела е това решение за кратко време. Така тя уволнява две хиляди и петстотин работнички. Говори се, че го е направила от злоба, за да им отмъсти, че три години по-рано, през юни 1936 г., са стачкували. Това обаче е малко вероятно. „Не бяха времена за рокли, обяснява тя по-късно. Струваше ми се, че свършва една епоха и че никога вече няма да правим отново рокли.“ Постъпила е по съвсем друг начин през 1914 г., но по онова време е била млада и изпълнена с надежда; започвала е да гради предприятието си и не е била жената, която ще спре порива си. Освен това имала насреща си Бой, комуто вярвала напълно. Когато още през август 1914 г. пожелала да затвори бутика си в Довил, той я посъветвал да не го прави. Сега е обратното, на петдесет и шест години, макар фирмата й да просперира, бъдещето вече не е пред нея и зад гърба си няма някой, който да я подкрепи да продължи напред. Освен това са й омръзнали конкурентките, които я преследват, тормозят, Мадлен Вионе, която говори за нея, наричайки я „тази модистка“, Италианката, която непрестанно я предизвиква, омръзнала й е необходимостта да се показва навсякъде, докато би предпочела стократно да остане у дома, на спокойствие, сама или с няколко отбрани приятели!

Ето защо Габриел, съдена строго заради решението си и въпреки натиска, на който е подложена, включително от страна на Синдикалната камара за висша мода, отказва да отстъпи. Нейните работнички? Конкурентките й ще бъдат предоволни да й ги отнемат… те са великолепни професионалистки. Клиентелата й? Също! Нека да отиде при другите шивачки, те само това чакат. А „дезертьорството“, в което я обвиняват, каква глупост! Нали тя няма да облича френската армия? Нали не тя ще осигурява отбраната срещу германските самолети и танкове? Или пък искат от нея да създаде облекла за жените от висшето общество, които биха пожелали да се дегизират като медицински сестри: нали така постъпва Поаре през 1914 г., когато собственоръчно крои фалшивата униформа на Жан Кокто? Тогава, щом останалите шивашки фирми искат да останат отворени, тяхна воля и успех!

Когато Габриел разлиства списанията и вижда в модните рубрики модела „фалшива тревога“ — три четвърти палто от хермелин, „покриващо вечерна рокля от креп марокен, подчертан с псевдосиньо“, или модела „офанзива“ — който „включва блузка от копринено имприме и сукнена пола в същия тон, съчетани с къс жакет с ревер от копринено имприме, като противогаза[3] е поставен в малка тъкана чанта от същия плат“, тя не може да се въздържи да не се разсмее. Колко добре е постъпила, като е затворила своята модна къща; така е избегнала да стане смешна като своите съперници, които в този случай претендират, че се присъединяват към военните усилия на родината.

Не те ще накарат Адолф Хитлер да трепери, отбелязва тя саркастично.

[1] Разговор от 22 юли 1999 г. с г-н Реймон Масаро, обущар, улица „Ла Пе“, Париж. — Б.а. ↑

[2] Prisons et Paradis, Ferenczi, 1932. — Б.а. ↑

[3] Започват да раздават тези противогази на населението от големите градове още през зимата на 1938–1939 г. По ирония на съдбата Франция поръчва по-голямото част от тях на Чехословакия… — Б.а. ↑

Десета глава
Един тъй дълъг антракт

Краят на септември 1939 г., улица „Камбон“ №31. Капаците на първия етаж са спуснати. Десетки позлатени тапицирани с червен велур столове, на които по време на дефилетата сядат клиентките на Коко, през юли са били покрити с големи сиви калъфи, по които вече се е посипала белезникава прах… Това е дворецът на Спящата красавица. За какъв период? До края на войната? Завинаги?

През един от първите дни на месеца Жан Кокто[1] и приятелят му Жан Маре, който наскоро е бил мобилизиран, идват на вечеря у Габриел; тъжна вечеря: това е последната вечер на актьора в Париж. В казармата във Версай, където са го извикали, са му разрешили да отскочи за няколко часа до столицата… По време на вечерята Кокто, който невинаги блести със своя оптимизъм, развива, без да е убеден в него, парадоксалното твърдение, че войната е нормалното състояние на човечеството и че мирът е обикновена пауза, нещо като периодична почивка за човека, от която той се нуждае, преди да възобнови битката.

С една дума, той не е убеден, че този път става въпрос за дълготраен конфликт. Още по-малко осъзнаващ опасността, Жан Маре предрича, че ще се завърне след една седмица. Няма да има война, твърди той. Това е огромен блъф… Впрочем, навсякъде се говори, че германците умират от глад, нямат бензин и че блиндираните им танкове са здрави колкото мукавата. Така че как биха могли да устоят на „първата армия в света?“.

По-реалистично настроената Габриел не споделя това виждане. Предлага на „Жано“ да „поеме шефство над него през войната“. Маре е експедиран заедно със своята 107-а рота от военновъздушните сили в департамента Сом, в Мондидие, след това в Роа. Гореспоменатата формация е натоварена с приемането на евентуалните самолети, чието изграждане все още не е предприето и които никога няма да се появяват… Междувременно, благодарение на актьора, тя получава от Коко бъчви с вино, пуловери, шалове, подплатени ръкавици, плетени шапки и кърпи. Тук не би било редно да злословим по адрес на Маре, горд, че неговата рота е „единствената във френската армия, изцяло облечена от Шанел“.

По онова време Кокто живее с Жан Маре в огромен апартамент на площад „Ла Мадлен“ №9, като прозорците му гледат към лявата страна на църквата. Впрочем Габриел е тази, която плаща наема, тъй като поетът не разполага с необходимите средства. Дори му се е наложило да заеме два килима от майка си. Само покупката на двете пружини и на двата дюшека е достатъчна да стопи спестяванията му. А столовете? — нуждата не знае закон — Жано ги е взел от парковете на Шанз-Елизе и ги е пребоядисал. Братът на Луиз, Андре де Вил морен, дава на безпаричната влюбена двойка комплект тенджери.

По онова време, в началото на „странната война“, разстроеният от раздялата си с Маре и от перспективата на действителен, причиняващ истински мъртъвци, конфликт, Кокто се щура нещастен в прекалено огромния си апартамент на площад „Мадлен“, отваряйки час по час вратата на стаята на Жано, сякаш по Бог знае каква случайност би могъл да го открие там. Тогава, смилявайки се над него, Коко го кани да прекара няколко месеца в „Риц“, където да бъде по-близо до нея. Но в средата на ноември, чувствайки се неудобно сред лукса на хотела, той го напуска, за да се настани в Ньой, на борда на „Ла Мует“, шлепа на приятелката му Виолет Морис, където ще напише пиесата „Свещените чудовища“, поставена през февруари 1940 г. в театър „Мишел“.

Октомври 1939 г. Скромна къща с градина на височините на Клермон-Феран. Около петдесетгодишен мъж отваря пощата си.

— Виж ти, писмо от сестра ми! — казва той на жена си, която го гледа въпросително. Мъжът е Люсиен Шанел.

Същият прочита: „Много съжалявам, че трябва да ти съобщя следната тъжна новина. Тъй като фирмата ми е затворена, ето че се оказах сред пълна нищета… Вече не можеш да разчиташ за нищо на мен, докато обстоятелствата не се променят“[2].

До този момент Габриел е изплащала на брат си месечна издръжка. Десет години по-рано тя е финансирала строежа на къщата, която той продължава да обитава. Паричните преводи са имали за цел да му позволят да се откаже от занаята си на амбулантен търговец — дотогава е продавал обувки и галоши на пазара, провеждан всяка събота в Клермон, зад черната, извисяваща се над града катедрала. По този начин е можел да живее като рентиер… Дали с тази си постъпка Габриел, за която Уестминстърският херцог възнамерявал да се ожени по онова време, не желаела да има една по-представителна фамилия, както винаги се е твърдяло? Твърде е вероятно. Но няма никакви доказателства. Ако ставаше въпрос за един от онези красиви средновековни замъци, с които е пълен Оверн, да… но за обикновена каменна къща със стъклен навес над вратата, в която живее пенсиониран панаирджия, какво толкова завидно има в това?

Благодарение на щедростта на Габриел, другият й брат, Алфонс, държи кафене и магазин за цигари във Валрог, в департамента Гар. Тя му праща по-високи суми от тези на Люсиен (равностойността на заплатата на префект), тъй като има слабост към него. А и той винаги може да разчита на нея, за да смени катастрофиралата му кола или да изплати някой дълг от комар. Всъщност той води доста безгрижен живот, подобно на този на баща му, комуто прилича по доста неща. Въпреки всичко, той също получава от сестра си писмо, с което тя го уведомява, че предвид затварянето на фирмата, трябва да прекъсне субсидиите си за него.

От този момент нататък Люсиен ще се издържа от спестяванията си, а Алфонс от доходите си от търговията си във Валрог.

Как да си обясним постъпката на Габриел? След като затваря ателиетата си, тя преценява, че трябва, ако не да прекрати щедрите си дарения, то поне да ги намали чувствително, ограничавайки се с продажбата на парфюми, при катастрофалните според нея условия на съдебни спорове с Дружеството в Ньой. Освен това е достигнала до възраст, при която започва да действа „страхът от неуспеха“. Защо при тези условия, смята тя, да продължава да издържа хора, които — тя не си прави никакви илюзии — държат на нея само от долен интерес? И вероятно има право. Доказателство за това би било писмото, което Алфонс изпраща на жена си и в което той пише цинично: „Аз й казах (в едно писмо до Габриел), че ти се притесняваш да не би да е болна. Винаги трябва да я ласкаем, нищо не ни струва“[3].

В такъв случай защо трябва да продължава да се вижда с братята си? През 1939 г. тя прекратява всякакви връзки с тях. Алфонс ще почине през 1953 г., а Люсиен през петдесетте години, без тя да е видяла нито тях, нито жените им, нито децата им. Впрочем не й ли напомнят те тъжното време на мъки и мизерия, което предпочита да изтрие окончателно от паметта си?

На практика нещата са по-сложни, отколкото изглеждат. Габриел, която е скъсала с братята си, все пак запазва нежни чувства към племенника си Андре Палас, син на починалата през 1915 г. от туберкулоза нейна сестра Жюлиа. Вече видяхме как по съвета на Бой тя го вкарва в един много добър английски колеж, този в Бомон, управляван от йезуити; същият, в който, според уместния израз на леля му, Кейпъл бил „дресиран“. Там го превърнали в джентълмен… Именно по тази причина тя му подарила замъка в Пейрос. Той наистина си го заслужил… Подчертаното предпочитание на Габриел към Андре Палас може лесно да бъде обяснено: той вече няма майка. Самата тя, която няма деца и вероятно съжалява за това, гледа на него като на човек, който при други обстоятелства би могъл да бъде неин син. В този момент той е нейно притежание и никой не може да й го оспорва…

Обратно, когато понечва да се занимае с децата на Алфонс, да се погрижи за образованието им, да възпита и тях, тя се сблъсква с грубия отказ на родителите им. При това е наранена и унизена… Добре, тъй като те приемат парите й, но пренебрегват съветите й, тя не вижда защо в момент, когато доходите й са силно намалели, да продължава да ги издържа. Не трябва да я правят на идиотка. Нека сами да се оправят!

Единствената връзка, която продължава да съществува между Габриел и братята й, е добрата Адриен, която прекарва щастливи дни в замък в околностите на Клермон-Феран и посреща, без да ги разграничава, всички членовете на семейството си, които пожелаят; включително децата на едните и на другите, които прекарват там лятната си ваканция и обожават да си играят в парка.

Трябва ли да припомняме, че след осемте месеца на „странната война“ идва бруталното пробуждане на 10 май 1940 г., сгромолясването само за няколко дни на френската войска? Много бързо започва лудешкият бяг на милиони хора на юг. В Париж цари атмосфера, характерна за края на света. Над метрополията се стеле огромен облак черен дим, дошъл от пожара на депата с бензин. Насред бял ден е почти тъмно. От време на време вият сирени и столицата скоро се превръща в зловеща пустиня, пазена от няколко бездействащи портиери.

Обзета от общата паника, Коко също решава да замине. Тъй като нейният „механик“ е бил мобилизиран, принудена е да наеме шофьор, който от страх да не го забележат, не пожелава да управлява нейния ролс. Предпочита да използва собствената си кола. Откарва Габриел в По, където, както си спомняме, тя среща Артър Кейпъл. От там тя отива в Корбер, в замъка на своя племенник, който наскоро е бил пленен. Тя среща в околностите Етиен Балзан, който по това време пребивава в семейното си имение в Думи. Женен е и много е остарял. Загубил е част от косите си, но не и страстта си към конните спортове; всеки ден „язди“ един от многобройните чистокръвни коне, които гледа в конюшните си. След като прекарва няколко седмици в замъка, Габриел решава да се върне в Париж. Примирието е подписано на 22 юни от маршал Петен. Коко взема със себе си Мари-Луиз Буске, една много остроумна светска жена, която приема гости в красивия си апартамент на площад „Пале-Бурбон“. Отново минават през Виши. Там двете жени вечерят в ресторанта на „Отел дю Парк“, където маршалът също се храни. По-късно Габриел ще опише пред Марсел Хедрих следната сцена:

„Всички се смееха, пиеха шампанско. Тези дами носеха ей толкова големи шапки. Казах: «Я виж, тук сме в разгара на сезона». Един господин се обърна към мен: «Какво искате да кажете, госпожо?». Отвърнах: «Искам да кажа, че тук хората са доста весели и че това е много приятно». Наложи се жената на господина да го усмири!“[4].

За Габриел няма никакъв проблем при снабдяването с бензин на връщане. Германците раздават на бегълците, които се връщат у дома: вярно, че това е френски бензин! Но за храната е по-трудно. Във всеки случай с Коко никога не е скучно, тъй като разсъжденията й са винаги пикантни: „В края на краищата, казва тя, ако не беше толкова хубаво времето, бягството никога нямаше да се състои“.

В Париж тя с изненада открива, че „Риц“ е реквизиран от германците. Пред входа му са издигнати метални прегради, а от всяка страна на вратата на поста е застанал по един часовой с каска и оръжие. На върха на сградата се вее знамето със свастика в черно, бяло и червено. Тя забелязва един от директорите на хотела и му прави знак. Научава, че е бил принуден да изкара мебелите й и личните й вещи от апартамента, който е заемала. Но забелязвайки в коридора сандъците с нейното име, един германски генерал се застъпил, в случай че наистина ставало въпрос за „Коко Шанел, която прави рокли и продава парфюми“, да остане в хотела. Управата на „Риц“ се извинява: тя може да предложи на госпожица Шанел само двойка малки стаи и баня с изглед към улица „Камбон“ вместо великолепния апартамент с изглед към площад „Вандом“, който тя е заемала дотогава. Разбира се, трябва да приеме да живее с германците, но е достатъчно само да отвори прозорците и да се надвеси леко, за да може да наблюдава магазина си за парфюми; както видяхме, „Риц“ притежава излаз към уличката, на която се извършва нейната търговска дейност, единственият й останал поминък, и това е доста удобно. Разбира се, ще разполага с доста по-малко пространство, но тъй като само ще спи там, какво значение има това? За през деня ще ползва апартамента на №31, където ще може да приема приятелите си… В края на краищата изискванията й са съвсем обикновени…

След затварянето на модната къща тя води много дискретно съществувание. Край на светския живот, на разходките, на вечерите в града, на големите ресторанти. Най-много да отиде понякога в Операта, за да аплодира приятеля си Серж Лифар. Сега, когато вече не е принудена да се показва, тя се връща към спокойния живот, към който винаги се е стремила, но който не е могла да съвместява дотогава с упражняваната от нея професия.

Същевременно тя съвсем не е самотна… При нея идват на посещение или на вечеря Серж Лифар, който, бидейки обитател на хотел „Кастил“ на улица „Камбон“, минава почти всеки ден, или, разбира се, Кокто, който в този момент се нанася в един маломерен апартамент на „Пале-Роаял“. От време на време верният Реверди напуска своя малък дом в Солем, за да дойде да я навести. Разбира се, Мися идва възможно най-често, а понякога и Серт. Последният е изгубил през 1938 г. младата си съпруга Руси, туберкулозна, дрогирана и неузнаваема. При тези обстоятелства Габриел демонстрира невероятно себеотрицание. Тъй като Руси, чието здравословно състояние изисква непременно лекуване в санаториум, упорито отказва да иде в такъв, тя й разказва, че страда от същата болест и я моли да я придружи за лечението й в Пранжен, Швейцария, за да не се чувства прекалено самотна.[5] Този театър се оказва ефикасен, но въпреки положените за младата жена грижи, не успяват да я спасят от тази често пъти нелечима по онова време болест.

Потресена от нейната смърт, Мися се разболява тежко и получава остра сърдечна криза, като губи зрението на едното си око вследствие от кръвоизлив в ретината… Освен това тя се дрогира, опитвайки се да избяга от своите проблеми… Включително от този с бившия си съпруг. Както винаги дружбата й с Коко е буреносна. Габриел вечеря от време на време с нея на улица „Константин“ или при Серт на улица „Риволи“ №252, у когото поради липса на такава Мися изпълнява ролята на домакиня. В дома му цари убийствен лукс и въпреки ограниченията в снабдяването масата му е най-отрупаната и най-изтънчената в Париж.

На какво посвещава времето си Габриел извън чуждите визити и управлението на делата й? Преди всичко, трябва да се облича… След затварянето на ателиетата „Шанел“ нейните главни шивачки намират без усилие работа на други места: да идваш от Мадмоазел е равносилно на всякакви дипломи, на всички препоръки. Така една от тях, госпожа Лусиа, е започнала да работи за своя сметка на улица „Роаял“, където е взела Манон (мадам Лижур), работеща при Коко от тринайсетгодишна възраст. Габриел поръчва вече облеклото си при Лусиа, която е доста горда, че има подобна клиентка!

Коко, която се оплаква, че има възможност да чете едва в края на дните си, сега си наваксва. Реверди я напътства при избора й, а Серж Лифар, чийто глас тя цени, й чете, по нейна молба, откъси от шедьоврите на класиката. От друга страна, тя отново е започнала да пее: дълбоко в себе си никога не приема неуспеха, който претърпява в тази област във Виши около четирийсет години по-рано… Затова прекарва часове в изучаване на най-хубавите мелодии на белкантото, сред които тези на Верди, Пучини, Масне, като криво-ляво си акомпанира с пианото. През януари 1941 г. Булос Ристелуебер, син на дипломат и секретар на Мися, придружил последната на улица „Камбон“, отбелязва следното в своя дневник: „Пристигайки при Коко, чувам странни рулади. Две вещици с яркочервени гриви са се настанили, едната на рояла, другата права, облакътена на корпуса му. Коко слуша търпеливо техните забележки. Това е урок по пеене. «Не е за вярване, ми казва на влизане Мися. На петдесет и четири години![6] И претендира, че гласът й има бъдеще»“. Явно Мися не храни никакво снизхождение към своята приятелка…

През цялото време на окупацията Коко приема Кокто, за когото, неизвестно защо, продължава да злослови. Това шокира Булос, който я упреква: „Карам се с Коко по негов адрес, пише той през 1941 г. Намирам за неприемливо нашите приятели да бъдат систематично съсипвани по начина, по който тя го прави. Става неудобно. Знам, че дълбоко в себе си тя наистина ги обича, но това не значи, че не им вреди, и ми се струва, че трябва да й се каже“. Тази язвителност на Габриел, която вероятно не е в природата й, във всеки случай се задълбочава при контакта й с Мися, която мнозина избягват заради жестоките й изказвания. Да убиват вербално своите приятели, първоначално такава е играта, на която се наслаждават двете жени и която впоследствие се превръща в нещо като извратено удоволствие, което става донякъде необходимост за тях. Впрочем по-късно Коко ще сподели с Пол Моран: „Обожавам да критикувам. В деня, в който вече няма да критикувам, животът ми ще е завършил“. Става съвсем сприхава от безделието, от което страда след затварянето на шивашката й фирма. Не си е мислила колко е трудно да не правиш нищо. Започва да осъзнава, че работата й е била дрога за нея. И вероятно е сгрешила, затваряйки модната си къща и въобразявайки си, че редовните й клиентки са изчезнали, защото други като Ланвен, Фат, Лелон, Пиге, Пату, Балансиага продължават да продават рокли и да работят, докато тя… Но вече е твърде късно: какво ли ще почнат да говорят, след като веднъж затворила, сега отвори при немската окупация? Здраве да е, трябва да приеме последствията от едно прекалено прибързано решение.

Вестникът, който Кокто списва по време на окупацията, ни разкрива известни сведения относно Габриел и вероятните теми, които тя разисква с поста. Най-често става въпрос за припомнянето на весели моменти, прекарани заедно. Та нали в началото на 1940 г., когато тя го приютява в „Риц“, в пресата често се появяват слухове, че той скоро ще се жени за нея? Впрочем вестник „Озекут“ твърди, че разпитваният по този повод Кокто не отрича новината:

„Шанел се смееше, пише Кокто, аз се смеех. Но майка ми ми каза: «Защо не ми признаеш, бедничкия ми, щом тъй пише във вестниците»“.[7]

Друго споменаване в „Журнал“ от април 1942 г.: там Кокто разказва за едно музикално матине, на което и двамата присъстват сред публика от смешни сноби, които той нарича Невъзможните и Ужасните (по примера на Прекрасните — светските дами и Невероятните — контетата, от времето на Директорията). Именно тях наричат „зоза“, млади дендита, чиито сака стигат до средата на бедрото, а панталоните им — до средата на прасеца. След лудешкия смях, в който изпадат двамата приятели при вида на тези младежи, Кокто припомня на Габриел една вечеря, която тя дава през 1937 г. в апартамента в „Риц“ в чест на Уинстън Чърчил и на сина му Рандолф. В края на вечерята мъртвопияният бъдещ министър-председател оплаквал с горещи сълзи постъпката на Едуард VIII, абдикирал, за да се ожени да разведената Уолис Симпсън…

Останала без работа, както ни напомня Кокто, Шанел приема да се заеме с направата на костюмите за неговата подновена в Операта през януари 1943 г. „Антигона“ (с музика от Онегер). Вероятно предоставената й възможност в този момент да възобнови временно някогашната си професия я кара да почувства още повече колко е загубила, затваряйки ателиетата си…

През есента на 1940 г. Габриел, изпаднала в безплодно бездействие и на прага да бъде окончателно забравена, среща този, който ще стане неин любовник в течение на десетина години.

Спомняме си, че нейният племенник Андре Палас бива пленен от германците през юни 1940 г. И тъй като е с крехко здраве, туберкулозен като майка си Жюлиа, той рискува да не понесе режима в лагерите, лошо отоплените бараки, ограничените хранителни дажби… А и колко време ще издържи в пленничество? Ще загине. Непременно трябва да го измъкне оттам. Но на коя врата да почука? Тя познава отдавна един немски дипломат, Ханс Гюнтер фон Динклаге, роден в Хановер през 1896 г. Англичанин по майчина линия, той е получил добро образование, говори и пише свободно на езика на Шекспир, както и на този на Расин. Жизнен и духовит, луд по музиката, той е впрочем и един много красив мъж, много висок, слаб, гъвкав и строен, рус, с бледосини очи. Харесван е и вече не знае броя на своите завоевания. Нещо, което неговата жена Максимилиене, родена Фон Шонебек, не понася много дълго и заради което иска развод през 1935 г. Две години по-рано той е назначен за аташе в немското посолство на улица „Лил“ и е натоварен с връзките с пресата. Наема хубав апартамент на Шан дьо Марс, на улица „Шарл Флоке“ №14[8]. Много скоро започват да канят Динклаге в най-добрите парижки салони. Дамите си оспорват галантния дипломат, който освен другите си качества е и брилянтен танцьор. Приятелите му го наричат фамилиарно Шпац, „врабчето“, заради лекотата, с която възприема живота и защото това птиче с удоволствие кълве сърцата на най-красивите жени. Не без задни намерения службите на министъра на външните работи Йоахим фон Рибентроп го задържат на работа, независимо от несериозното му отношение. Той е част от онези очарователни хора, призвани да изграждат прекрасен имидж на своята страна и да компенсират с привлекателността си бруталността на хитлеристките заплахи. Впрочем тази задача приляга идеално на апатичната същност на този човек, на този бонвиван, който, както се досещаме, съвсем не блести с пламенни нацистки убеждения. На практика основната му грижа е да остане необезпокояван в този Париж, който обожава.

Коко чува да се говори за този често срещан в международните висши среди плейбой още преди войната, като за добър играч на поло, който спори за победа в Довил и колекционира купи. Впоследствие тя многократно го среща във висшето общество, като между тях обаче се създават само връзки, обединяващи хората случайно по време на някоя вечеря в града или по време на прием.

Съвсем естествено Габриел се обръща към Динклаге, за да издейства репатрирането на своя племенник. Галантен мъж, той обещава да се намеси. Впрочем, той винаги обещава… Постъпки като тези на Коко не са рядкост по това време. Това има своето резонно обяснение: повече от милион и половина френски затворници са натъпкани в германските лагери и всички, които познават донякъде влиятелни „окупатори“, непрестанно отправят молби към тях. Например Саша Гитри, чиято известност му създава връзки с германските власти, се възползва от високопоставените си познанства, за да изиска освобождаването на военнопленници. В един ден той получава наведнъж десетима. Дори успява да измъкне Тристан Бернар от ноктите на Гестапо.[9]

Но Динклаге не е достатъчно влиятелна личност, на която да се разчита… Каква вяра можеш да имаш на един Шпац? На едно врабче? Шест месеца след демарша на Коко, Андре Палас продължава да стои зад телената ограда на лагера… Но тя пък не е устояла на чара на красивия германец. По това време Коко наближава шестдесетте. Не е ли настъпил за нея, която се чувства толкова самотна, моментът за последната страст? На тези, които по-късно я упрекват за националността на нейния любовник, тя отвръща: „Когато сте на тази възраст и даден мъж ви удостоява с вниманието си, искате ли му документите?“.

Тъй като Динклаге не разполага с достатъчно силни връзки, за да освободи Палас, той представя на Коко Теодор Мом, германски офицер, прекрасен кавалерист, бивш ритмайстер, отговорник за френския текстил пред окупационните власти. Това е много добро начинание: предвид миналата дейност на Габриел, би било невероятно да не се намери претекст за освобождаването на племенника й. Оказва се, че освен предачната фабрика в Аниер, Коко притежава в Марец, в северната част на страната, в близост до Камбре, такава фабрика, прекратила дейността си през 1939 г. Защо да не я отвори отново? Франция трябва да заработи отново, нали? А ако предприятието бъде отворено отново, ще му е необходимо компетентен директор, нали? Речено, сторено. И ето! Вече не е толкова трудно…

Разбира се, Коко е безкрайно благодарна на Шпац, че я е представил на Теодор Мом, а това само засилва привързаността й към него… Идилията между тях става известна или е предугадена от неколцина приятели на Коко. Той, прикрепен към дипломатическите служби на Райха, разбира се, винаги облечен цивилно, говорещ перфектно френски език, е дискретен човек. Съвсем не държи да се говори за него в светлината на скандалната му връзка: началниците му биха се запитали дали Шпац не би бил по-полезен в действащата армия, отколкото като галантен любовник, ползата от който не се набива особено на очи. От края на 1941 г. да те пратят на руския фронт е истински ужас за германеца. Този ужас е напълно резонен: според Август фон Кагенек[10] от 1943 г. средната продължителност на оцеляване за един младши лейтенант, зачислен на Източния фронт, е петнайсет дни. А този вид зачисляване често пъти се използва като заплаха или като санкция срещу личния състав, чието състояние на боен дух или дееспособност не са сметнати за удовлетворителни… Идилията, която изживяват Шпац и Коко, се развива далеч от чуждите погледи… Не ги виждат нито при „Максим“, нито в „Тур д̀Аржан“, нито при „Друан“ или „Прюние“, още по-малко в „Карер“, модерния по онова време локал. Шпац, заради вече изтъкнатите причини, а Коко — защото обича да си ляга рано. А не защото би я било срам да се компрометира с един германец. За нея, както и за мнозина по онова време, Франция е победена, примирието е подписано, вече не са във война и това трябва да бъде отчетено: тя би споделила мнението на Арлети, обвинена във връзка с германец, която казва без задръжки, в което е и чарът й: „Затова не трябваше да ги пускате да влязат“. Впрочем, за нея Динклаге е по-скоро англичанин, каквато е майка му, а и той й говори на френски. И най-вече тя самата не работи заедно с окупатора, както го правят нейните събратя, чиито клиентки са жените на офицерите, индустриалците и дипломатите отвъд Рейн, като например госпожа Абец, съпругата на посланика на Райха в Париж. Още по-малко има нещо общо с тълпата от търговци, предприемачи, бизнесмени и занаятчии, които трупат богатства, търгувайки с германците.

Коко и Шпац се срещат най-често на втория етаж на улица „Камбон“ №31. Но тя го кани и в „Ла Поза“, където остават за дълги периоди от време, особено през лятото. Там, през 1942 г., архитектът на вилата Робер Щрайц, член на голяма съпротивителна организация, моли Габриел да се застъпи пред Шпац за професора по психология Серж Воронов, арестуван от Гестапо. Той ще бъде освободен. Все пак не е известно дали намесата на Динклаге или нечия друга намеса е била решаващата.

Макар Габриел да не се афишира с Шпац, тя все пак не крие връзката си с него. И когато приятелите й препоръчват да бъде по-предпазлива, тя не ги разбира. Според нея става въпрос за такива привилегировани отношения, породили се случайно между две човешки същества и които са изключително свързани с частния живот… Колко абсурдно е за нея да виждат в тях политически избор, какъвто тя никога не е правила! Впрочем в тази насока нейните предпочитания са по-скоро ориентирани към Англия, към нейното устройство, нейните порядки, и както видяхме, към нейните мъже.

Да, но благоприличието — подсказват й — човешката глупост? Какво ще кажат хората? Какво ще си помислят? На нея не й пука…

Но греши.

Тъй като вече не разполага с големите доходи, които й носи висшата мода, Габриел ползва средствата от продажбата на парфюми, които не са за подценяване. От друга страна, предвидливо загрижените за своето бъдеще Вертхаймерови са емигрирали в Съединените щати, поради което Дружеството преминава в ръцете на един от техните приятели, авиоконструкторът Амио. Начело на Дружеството за парфюми вече стои Робер дьо Нексон, полубратът на „любимия“ на Адриен Шанел. Естествено, новият административен съвет, съставен от подставени лица, е ръководен отдалеч от истинските му собственици. Това означава, че въпреки тези промени и присъствието на приближен на леля й, Габриел няма да успее да наложи преразглеждане в нейна полза на договореностите от 1924 г. Като миноритарен акционер (10%), Габриел е принудена да отстъпи. Но е готова да започне да се бори отново при първа възможност. Нейният верен съветник, адвокат Рене дьо Шамбрен, се мъчи да задържи стремежа й към водене на дела. Той предпочита да доближи разумно гледните точки. Ще видим, че постъпва правилно.

Междувременно парфюмите продължават да бъдат продавани на улица „Камбон“ благодарение на Френското дружество, но най-вече в Съединените щати чрез посредничеството на американския филиал. Братята Вертхаймер наистина са успели да произведат парфюм №5 на място, изкупувайки от Грас и околностите цялата наличност от жасмин и докато транспортирането му е било възможно. Освен това са отделили огромни суми[11] за реклама, несъизмерими с тези на техните конкуренти. Тези усилия са се оказали доходоносни доста над очакваното…

Безработна от 1939 г., за известно време Габриел е силно погълната от битката си с Дружеството за парфюми. Но тя изпитва такава нужда да работи, че през 1943 г. се отдава на съвсем различна по мащаб битка. Битка, която, ако беше спечелила, вероятно щеше да промени хода на историята.

Не е тайна, че още през Първата световна война през 1917 г. са водени тайни преговори между противниците като опит да бъде сложен край на тази все по-кървава хекатомба.[12]

През Втората световна война същите причини водят до идентични последици. При това мащабно масово унищожение, по-ужасяващо от състоялото се двайсет и пет години по-рано, едва ли е липсвал както в единия, така и в другия лагер, някой, който да пожелае да прекрати кървавата баня… Без да се опитваме да изброяваме всички тайни преговори, които се провеждат тогава, нека все пак да припомним невероятния опит на Рудолф Хес, един от приближените на Хитлер. През 1941 г. той присвоява един месершмит, бяга от Германия и се приземява в Шотландия. Настоява да се срещне с Чърчил, за да положи основите на примирието.[13] Освен това е известно, че заговорът от 20 юли 1944 г. срещу Хитлер има същата цел…

Но кой би си помислил, че в историята на тези несполучливи опити трябва да бъде отредено място и на Коко Шанел? В това се убеждава през 1971 г. Рене дьо Шамбрен, адвокатът на Габриел, когато през същата година получава писмо от Теодор Мом, станал подобно на Шамбрен международен адвокат. Спомняме си, че това е същият приятел на Шпац, допринесъл за освобождаването на Андре Палас. Та в това писмо той разкрива на своя колега, че, обсебена от мисълта да тури край на войната, през ноември 1943 г. Габриел се опитва да се срещне с приятеля си Чърчил, за да го убеди да приеме необходимостта от тайни англо-германски преговори. Впрочем, този план, който може би изглежда илюзорен, всъщност не е такъв, при условие че бъде поставен в неговия исторически контекст. В действителност във Великобритания една значителна прослойка от обществото не проявява враждебност към този пацифистки план: в нея влизат политици като лорд Рънсиман, някои аристократи, сред които самият херцог на Уестминстър, много близък приятел на Чърчил, както и лично братът на Джордж VI, херцогът на Уиндзор и бивш крал Едуард VIII. Както и редица англичани, които, виждайки как се е отдалечила опасността, смятат, че е настъпил моментът да се сложи край на това клане. Също и онези, които се опасяват Сталин да не заграби Европа. В самата Франция, където хората са свидетели на това как войната и впоследствие окупацията и рестрикциите се проточват безконечно, как милион и половина пленници от юни 1940 г. стоят затворени повече от три години, как продължават масовите депортирания на евреи и на участници в съпротивата и англосаксонските бомбардировки, които засягат и мирното население, започват да мислят, че идеята за сепаративен мир, който да прекрати всички тези злини, не е априори възмутителна… Разбира се, има го и Хитлер, но той е доста зает със Сталин… Затова нека оставим тези двама диктатори взаимно да се бият и обезсилват: демократите виждат в това само предимство. Впрочем, та нали точно Сталин, чрез договореност от август 1939 г. със своя колега, му позволява да започне войната? И нали пак той, след завземането на Париж от Вермахта, изпраща поздравителна телеграма на своя съучастник? Тогава…

Макар в Германия Хитлер, залагайки всичко на карта, да е привърженик на войната до крайна победа, това не важи за антуража му. Увеличаващ се брой германци си дава ясна сметка, че поражението е твърде вероятно и че така властта на Фюрера ще бъде пометена… Не е ли по-добре да се преговаря, преди три четвърти от страната да бъде срината заради безразсъдното упорство на един временен диктатор? А и колко кръв ще се спести както сред цивилното население, така и сред бойците?

Когато Габриел излага плана си пред Теодор Мом, той остава безмълвен… Но тя демонстрира толкова ентусиазъм и убеденост, че самият той се улавя да мечтае за евентуалния компромисен мир. Преди всичко Габриел би могла вероятно да убеди Уинстън Чърчил, че неговата идея да поиска безусловна капитулация, формулирана през януари 1943 г. в края на конференцията в Анфа с Рузвелт, не е непременно най-добрата, че би предизвикала безброй смърти. Да не говорим, че унижението, наложено на цял един народ, би могло да предизвика двайсет години по-късно трета световна война. Нима вече е забравил последствията от Версайския договор?

Изправен пред пламенността и силата на убеждението, които демонстрира Габриел, Теодор Мом не може да се удържи да не се възхити от своята събеседница: трийсет години след този разговор, в писмото си до Шамбрен той не се колебае да пише, че „вероятно във вените й тече част от кръвта на Жана д̀Арк“, алюзия за смелата постъпка на героинята пред френския крал.

Трябва ли ритмайстерът да бъде убеден в полезността на плана на Габриел, за да отиде в германската столица да пропагандира идеите й пред най-високопоставените личности в Райха, заинтересовани от неговата реализация? Шанел знае, че през ноември 1943 г. Уинстън трябва да мине през Мадрид. Ако германските власти й разрешат да пътува дотам, тя би могла да го срещне, например в посолството на Великобритания. Впрочем, тя познава отлично посланика, сър Самюъл Хор, приятел на херцога на Уестминстър.

В Берлин Теодор Мом, който смята първоначално да убеди един висш служител от Вилхелмщрасе, Министерството на външните работи на Райха, се сблъсква с отказ. Сред дипломатическите среди хората са много предпазливи, предпочитат да не се окажат заподозрени и да ги привикат в Гестапо…

Разбира се, той би могъл да се обърне към хората от Абвера. Но веднага отхвърля тази идея. Добре известно му е, че Фюрерът смята службите на адмирал Канарис за гнездо на заговорници. Самият Канарис, въвлечен заедно с Щауфенберг в атентата от 20 юли 1944 г., ще бъде задържан и екзекутиран.

На Теодор Мом не му остава друго, освен да се довери на службите на едно протеже на Химлер, който лично се ползва с доверието на Хитлер, членът на СС Валтер Шеленберг.[14] Въпреки младостта си — само трийсет и три годишен — последният ръководи „АМТ VI“, служба, която контролира разузнаването в чужбина. Лично Химлер, шеф на СС, понякога си представя възможността за германско поражение и смърт на Фюрера. И той не изключва вероятността, ако не го наследи, то поне да изиграе в този момент важна роля. В реда на тези мисли, идеята да се дадат тайно от Хитлер доказателства за добра воля на съюзниците, му изглежда доста примамлива. И най-вече Чърчил би могъл да се изкуши от компромисния мир, който би спестил на съгражданите му кръвта и сълзите, които той им обещава в прословутата си реч от юни 1940 г., както и тъй смъртоносния и несигурен морски десант, който не може да си спести… Химлер дава картбланш на Шеленберг, но не иска да се компрометира лично. Последният замисля операция, която нарича Моделхут — което би могло да се преведе като „модерна шапка“ или „модел на шапка“ — алюзия за първата професия на Коко. Впрочем „операция“ е доста силно казано: като цяло етапа въпрос да пуснат Габриел да иде в Испания благодарение на пропуск, валиден за няколко дни… Но нещата се усложняват донякъде поради факта че, без да обяснява защо, Габриел настоява да бъде придружена от приятелката си Вера Бейт. Чисто и просто последната, свързана с висшата английска аристокрация, е по-близка с Чърчил. В случай на нужда тя би се притекла на помощ на Коко, за да убеди министър-председателя. И къде се намира тя в този момент? Няколко години по-рано се е развела, а след това се е омъжила повторно за един шампион по плуване, майор Ломбарди, и сега живее в Рим. Но въпреки писмото с покана от страна на Коко, тя отказва да дойде в Париж, тъй като не иска да изостави съпруга си, в когото е силно влюбена и който, подозиран от германците, се крие в околностите на града. Почти се налага да я заставят. Един прекомерно усърден подчинен дори я затваря… заедно с леките жени. Както и да е, довеждат я във Франция и я обсипват с внимание, за да забрави петнайсетте дни в килията. Но по време на това насилствено пътуване тя умира от страх… Къде я водят? Дали наистина в Париж? Най-сетне, за нейно най-голямо успокоение, среща Коко в „Риц“. Виждайки, че все още не е настъпил моментът да я осведоми, Коко я отвежда в Мадрид под претекст, че е решила да открие там модна къща и иска тя да й помогне. Но в испанската столица Вера Ломбарди започва да намира за странно поведението на своята приятелка, която в крайна сметка се оказва принудена да й разкрие цялата история. За нещастие Габриел няма да успее да се срещне с Чърчил: трябва да се задоволи с кратка среща с посланика на Великобритания, сър Самюъл Хор, комуто, като последна надежда, тя предава послание за министър-председателя. Но тя вече знае, че, след като не успява да се срещне с Уинстън, мисията й е пропаднала… Какво всъщност се е случило? Оказва се, че чисто и просто Чърчил бил в Мадрид, но толкова тежко болен, че личният му лекар доктор Моран, смятайки че си отива, му забранил всякакви посещения, та макар и кратки.[15] Дали ако е бил здрав, аргументите на Шанел са щели да го убедят? Можем да се съмняваме. Старият лъв държал на всяка цена на безусловната капитулация. И нищо, и никой не е бил в състояние да го накарат да се огъне.

Във всеки случай Габриел греши, бидейки прекалено дискретна с Вера. Последната, заинтригувана от поведението на своята приятелка, по време на престоя си в Мадрид отива да сподели съмненията си с един чиновник в посолството на нейната страна. Така че Коко бива заподозряна и проследена от тайните британски агенти, които са многобройни в испанската столица. Но много скоро престават да я следят, тъй като явно Габриел е фигурирала в съставен от Интелиджънс Сървис конфиденциален списък на французи, на които може да се има доверие в случай на нужда.[16] И това прави напълно смислен въпроса, който след войната тя задава понякога на някои от своите сънароднички: „С кой английски полковник имахте връзка?“.

Нека да продължим. Видяхме, че Уестминстър е убеден привърженик на сепаративния мир. Днес е почти сигурно, че от самото начало инициативата на Коко е била тайно подкрепяна от Бендор. Дори може да се допусне мисълта, че именно херцогът, след като напразно се е опитвал да убеди своя приятел Уинстън в основателността на гледната си точка, преценил, че в крайна сметка Шанел има известен шанс да успее. Вероятно я е помолил да се впусне в това начинание, карайки я да обещае, че няма да каже и дума за ролята, която той играел в него. Така може да се обясни странния израз „героично мълчание“, използван от Теодор Мом за поведението на Коко след арестуването й през септември 1944 г., както и въздишките, които тя пуска, когато се оплаква: „Всичките ми приятели бяха от другата страна“.

Бихме разбрали по-лесно и защо Шеленберг посреща веднага добре плана, представен му от Теодор Мом. Известни са му както връзките на Коко с Бендор, така и идеите на последния относно навременността на уговорения мир; знае също, че Габриел е приятелка на Чърчил и на сър Самюъл Хор и една от най-сериозните посреднички. И най-вече може да предполага, че операцията е ръководена отдалеч от Уестминстър, което още повече го заинтригува…

Освен това, в случай на поражение на германците, той винаги би могъл да изтъкне, че не е пожалил усилия в полза на мира; сигурен е, че ще вземат това предвид: бъдещето ще му отдаде дължимото, защото той се измъква само с шестгодишно задържане.

В доста отношения цялата тази част от дейността на Габриел остава мистериозна. Нито документалният филм на Би Би Си, озаглавен „Шанел: частният й живот“ (1995), нито свидетелството на агент Стюарт Хемпшир, който разпитва Шеленберг през 1945 г., нито дори докладът на Интелиджънс Сървис относно споменатия Шеленберг, изключително кратък по отношение на самата афера[17], няма да удовлетворят любопитството ни. Дали Габриел наистина е мислила, че може да успее с начинанието си? Дали не е била манипулирана? Каква е била ролята на Уестминстър? Съвсем очевидно е, че никакъв доклад няма да ни осведоми по всички тези точки, а пълното мълчание, което запазва в този случай една толкова бъбрива жена като Габриел, още повече засилва усещането, че никога няма да научим истината за тази любопитна афера.

Във всеки случай Габриел се връща в Париж силно разочарована от неуспеха на своята мисия. Тя е от жените, които не обичат да губят, дори в области, в които не е компетентна. Тогава тя отново се потапя в мрачния и сив живот на окупацията, който, въпреки връзката й с Шпац, контрастира жестоко с бляскавото и трудово ежедневие отпреди войната…

В същото това време колегите й удвояват дейността си — именно това подхранва горчивината й. Председателят на Синдикалната камара за висша мода, Люсиен Лелон, е успял да издейства за гилдията специално разрешение да се доставят луксозни тъкани, без „никакъв текстил“. Разбира се, аристократичната и богата клиентела е изчезнала, но тя е заменена от друга — със сигурност не толкова изискана — забогатяла значително от черния пазар и всякакъв вид търговия.

Същата тази клиентела осигурява успеха на луксозната конфекция. Дотогава тя процъфтява в Съединените щати, но остава непозната за Франция до войната. На улица „Фобур-Сент-Оноре“, след това на улица „Дюфур“ и на улица „Севр“ се откриват десетки доста елегантни бутици за жените, които се плашат от цените на висшата мода, но които откриват в тях на доста по-разумни цени едно почти равностойно качество…

След войната Габриел ще се гордее с факта, че е един от малкото членове на гилдията, който не е спечелил и сантим от германската клиентела[18]…

Париж, 10 септември 1944 г. Петнайсет дни след Освобождението. Площад „Вандом“, хотел „Риц“. Двама младежи, обути в гуменки, с навити до мишците ръкави на ризите, с голям револвер, прекаран през колана, скачат от стар черен ситроен. Те изкачват парадното стълбище, избутват портиера, носещ на главата си обшита с галони шапка, и влизат в хотела през въртящата се врата. Знаят къде отиват. След няколко минути те отново се появяват, обградили плътно около шейсетгодишна жена в бял тайор, достолепна, пребледняла, но с безизразно лице, като я принуждават, без много да се церемонят да се качи в тяхното возило, което вихрено поема към неизвестна за нея посока…

Коко Шанел току-що е арестувана, по-точно е да се каже отвлечена. От кого? Никога няма да научим. По заповед на един „комитет по прочистването“, но кой? Възглавяван от кого? Съставен от кои? Никога не се установява, а членовете му никога не стават известни…

В същия ден. По обяд, улица „Камбон“ №31. Жермен, камериерка и готвачка на Габриел, присъствала на арестуването и отвеждането на своята господарка, пристига, обляна в сълзи, в бутика на Шанел.

— Съвземете се — казват й. — Мадмоазел се върна преди повече от час…

Що се отнася до ареста на Габриел, съпоставката с този на Саша Гитри, извършен още на 23 август 1944 г., може да ни помогне да вникнем по-добре в събитията. И при двата случая, същата анонимност — неразкрита никога — на комитетите или на псевдокомитетите, които уж представляват общественото мнение и чиято единствена легитимност е тази, която те сами си определят, с един-единствен адрес — задната стаичка на някое бистро или апартамента на някой от техните членове. И при двата случая мотивите са едни и същи: наличие на връзки с окупатора, предполагащи винаги априори тясно съучастие и белязани с позорното клеймо на предателството… И при двата случая, тотална липса на предварително разследване относно достоверността на приписваните факти, липса на каквито и да било правомощия, тотално пренебрегване на всякаква законност.

Но докато в случая на Гитри жертвата е предадена в ръцете на правосъдието — впрочем, със съвсем празно досие — и понася, освен обидите и ударите, два месеца затвор, двугодишно блокиране на банковите му сметки, забрана да излиза на сцената, да дава представление по време на същия период, преди да бъде напълно оневинена, то Габриел, от своя страна, няма същата съдба.

Оттук се ражда идеята, че тя се е ползвала с доста височайша протекция… Освобождаването й само в рамките на два-три часа при тези условия според някои се обяснява само с намесата на херцога на Уестминстър или с тази на Чърчил. А защо не и на двамата? Много добре си представяме как Уестминстърският херцог алармира Чърчил, за да измъкнат и двамата общата си приятелка от затрудненото положение. Но подобна хипотеза предполага Габриел да се е свързала с един от двамата с изумителна бързина. И то в момент, когато се намира в ръцете на превъзбудените младежи, които, смятайки я за „колаборационистка“, са готови да я изправят на позорния стълб. Освен ако, фигурирайки в секретния списък на Интелиджънс Сървис с французите, на които може да се има доверие, тя не е разполагала с някакъв документ или с телефонен номер, които да я извадят от трудното положение. При пълната неяснота, в която се оказва тази афера, според нас именно това обяснява най-лесно изключително бързото й освобождаване и разликата в отношението към нея в сравнение с това към Гитри. Нека използваме за сравнение съдбата на Леони Батиа — наречена иначе Арлети — въдворена в една община на Сен-е-Марн за година и половина, защото се е влюбила в един германски офицер от авиацията, красивия Ханс Зеринг. При това, благодарение на тази си връзка тя успява заедно с Гитри да издейства освобождението на Тристан Бернар. Но никой не се интересува от това…

През целия месец септември, вярна и много смела при дадените обстоятелства приятелка, Габриел продължава да укрива Серж Лифар в апартамента си на улица „Камбон“. Подобно на мнозина, танцьорът също получава смъртни заплахи. Обвиняват го, че в качеството му на балетмайстор на Операта е имал прекалено много контакти с германските си колеги от хореографските среди, когато идват да се изявяват в Париж. В крайна сметка той ще се предаде на „комитета по прочистването“ на танца, пред който няма да му е трудно да обясни, че му е било невъзможно да действа по друг начин при упражняването на функциите си… Да, срещнал е Гьоринг, срещнал е доктор Гьобелс… И какво! Могъл ли е да се затвори в канцеларията си, когато е имало прием? Той избягва затвора, но е снет от длъжност и му е забранено да упражнява професията си за срок от една година…

При първа възможност, след като се отбива в Швейцария, за да вземе известна сума пари (там е депозирала основната част от средствата си), Габриел заминава за Лондон. Там посещава приятелите, с които войната я е разделила задълго, в частност Уестминстърския херцог, с когото, както се досещате, има доста теми за разговор, сред които вероятно неуспеха на плана за компромисен мир, неуспех, който имат достатъчно време да коментират…

[1] За този период и относно Кокто вж. Henry Gidel, Cocteau, Flammarion, Coll. Grandes Biographies, 1998. — Б.а. ↑

[2] Писмо, цитирано от Edmonde Charles-Roux, op. cit. — Б.а. ↑

[3] Писмо, публикувано в Un Secret cévenol de Coco Chanel, каталог на Musée cévenol au Vigan, Gard. — Б.а. ↑

[4] Marcel Headrich, Coco Chanel, Pierre Belfond, 1971. — Б.а. ↑

[5] Arthur Gold et Robert Fizdale, op. cit. — Б.а. ↑

[6] Всъщност през януари 1941 г. Габриел е вече на 57 години. Но е скрила това от Мися. — Б.а. ↑

[7] Journal (Gallimard, 1989) от март 1942 г. — Б.а. ↑

[8] По-късно той живее на улица „Юниверсите“ №150, а след това на улица „Перголез“ №64. — Б.а. ↑

[9] Относно Гитри и поведението му по време на окупацията вж. Henry Gidel, Les Deux Guitry (coll. Grandes Biographies), Flammarion, 1995. — Б.а. ↑

[10] Вж. Lieutenant de Panzer и Examen de conscience, Perrin. — Б.а. ↑

[11] Няколко милиона тогавашни долара (вж. Galante, op. cit.). — Б.а. ↑

[12] Guy Pedroncini, Les Negotiations secretes pendant la guerre, Flammarion. — Б.а. ↑

[13] Въпреки това той бива осъден на доживотен затвор от Нюрнбергския съд, като се отървава от обесване благодарение на физическото си състояние… — Б.а. ↑

[14] Вж. мемоарите, публикувани под заглавие „The Labyrinth“, New York, Harper and Bros. — Б.а. ↑

[15] Lord Moran, Vingt-cinq ans aux cotes de Churchill, 1940–1965, R. Laffont. — Б.а. ↑

[16] Вж. P. Galante, op. cit. — Б.а. ↑

[17] Доклад, запазен в хранилището за военни архиви на Колидж Парк, щат Мериленд в САЩ. — Б.а. ↑

[18] Все пак нека отбележим, че Мадлен Вионе затваря вратите на предприятието си през 1940 г. — Б.а. ↑

Единайсета глава
Отстъпление или изгнание?

Есента на 1944 г. съвсем не е весела за Габриел. Тя постоянно предъвква озлоблението си: отнесли са се към нея доста непочтено… Повече да не й говорят за Съпротива, за Вътрешните френски сили, за комитети по прочистването, които арестуват без разлика невинни и виновни, и дори лично за Генерала, който не е трябвало изобщо да допусне тези бандити да действат…

Шпац е успял да напусне Париж, но тя няма вести от него… Ето че е отново сама, в една столица, която продължава да е мрачна, в една страна, чиито жители, вместо да се помирят, си губят времето да уреждат собствени сметки и да утоляват най-жестоката си жажда за отмъщение. Тъй като всички „прочистващи“ магистрати, с изключение на един, са положили клетва пред маршал Петен, те на всяка цена искат да се оневинят, поради което осъждат още по-сурово обвиняемите… Множат се екзекуциите по бързата процедура и убийствата. Що се отнася до войната, тя все още не е свършила и светкавичната офанзива на Фон Рунщед в Ардените през ноември 1944 г. едва не преобръща военното статукво…

Поостаряла — скоро ще стане на шейсет и две години — бездействаща, уморена от всичко, близо до депресията, години наред Габриел мъкне скуката си в Швейцария. Вроденото й скиталчество я кара да избира хотели, които, впрочем, тя често сменя. Обича особено Лозана и бреговете на езерото Леман. Най-често я откриват в „Бо-Риваж“, но и в „Плас-Бо-Сит“, в „Сентрал-Белвю“ и в „Роаял“ и „Савой“. Но тя ходи и в Женева, където се намира банката Ферие-Люлен, която управлява капиталите й, преди тя да ги повери на Ю Бе Ес в Цюрих. През зимата прекарва по няколко седмици в Ангадин, в Сен Мориц.

В „Бо-Риваж“, хотела, който предпочита, Габриел живее сред космополитно общество от възрастни милиардери, които през зимата напускат Швейцария, за да идат да постоплят ревматизмите си на слънцето в Монте Карло. Най-често се срещат в хотел „Париж“, този, в който доста години по-рано Коко отсяда с великия княз Дмитрий. Тя пак е тук, когато среща за първи път Бендор.

В Уши изпитва известно чувство на сигурност и безграничност пред застиналата гледка на езерото Леман, гладко огледало, заобиколено от планини, често пъти увенчани с облаци. Същият този пейзаж вече е омагьосвал Русо, мадам Дьо Стал или лорд Байрон…

Вечни като че ли са и клиентите на „Бо-Риваж“: възрастните дами с тъмни рокли, които разсеяно разтриват увисналата кожа по шията си, неумело подпряна от копринена панделка, или господата, призраци от миналото, които с бастун в треперещата им ръка се опитват да ходят по-уверено.

Появата на Коко сред тази клиентела в столовата на хотела не минава незабелязана: тайорът й от бял туид, черната й шемизета, върху която проблясват три реда перли, както и сламената й шапка карат да потръпне тази публика, сред която фигурират едни от най-старите й клиентки. Те шепнат, шушукат, лицата светват. Спомнят си предвоенното минало, Лоншан, Довил, Биариц, годините на Шанел… хубавото време.

Мишел Деон, който е един от най-добрите приятели на Габриел, припомня обстоятелствата, при които той пристига с нея в „Бо-Риваж“ със спортната си кола. Ужасно отегчена от черния си кадилак и своите прислужници, тя изоставя импозантната кола, за да се настани до него: главата, забулена в розов газ, също като автомобилистка от времето на бел епок. „Отзад следваше кадилакът, управляван от шофьор в ливрея, с две камериерки на седалката от сив плюш, едната, стискаща с изядените от почистващите препарати ръце нейното… куфарче с бижута, сякаш носи Светото причастие на оцелелите в «Бо-Риваж».“[1]

Оттеглилата се в Швейцария Габриел не е пожелала да изостави племенника си Андре Палас, чието здраве продължава да бъде разклатено. Тъй като туберкулозата му далеч не е излекувана, наложило се е дори да му направят пневмоторакс. За да го вижда възможно най-често, тя наема за него къща в лозята на Лаво, след това апартамент в Шексбр, и накрая, една красива вила, потънала под дърветата на височините над Лютри. Тя не се ограничава само с посещенията при него и многократно отсяда там. Явно сред топлотата и интимността на тези фамилни връзки търси компенсация за самотата и бездействието, които все повече й тежат.

След капитулацията на Германия на 8 май 1945 г., Шпац идва при нея в Швейцария. Установил се в Лозана, той не живее с нея, но често ги забелязват заедно по време на престоя им във Вилар сюр Олон, зимен курорт в кантона Вод. Някои изказват предположения за евентуален брак, който впрочем никога няма да се състои. Във всеки случай, още с пристигането си в Швейцария, баронът — който има финансови затруднения — веднага се възползва от добрата издръжка, която му предоставя Габриел. Една от малкото негови снимки, с които разполагаме, го показва заедно с нея през 1951 г. сред пейзаж от елхи, сняг и хижи. Застаряващ плейбой, но много елегантно облечен с добре скроено палто, наред с усмивката си той е запазил и своята благородна осанка… Около тази необикновена двойка се разпространяват клюки, които ще цитираме заради тяхната оригиналност: според някои Шпац бие Коко, според други, Коко го малтретира, а според твърденията на трета група, те се удрят взаимно. Към 1952 г. Динклаге напуска Швейцария, за да се установи под слънцето на Ибиса, където се отдава на радостите на еротичната живопис, за която донжуановската му памет предлага неограничен материал…

През всичките тези години Габриел има дълги престои в „Ла Поза“, където Шпац често я следва. Тя живее и в Париж, доста по-дълго, отколкото се твърди, но страда, че там не открива обществото, което я е приемало радушно между двете войни. По онова време голяма част от художествения и литературния авангард е била свързана с парижкия хайлайф, изобилстващ с меценати… Това са били виконтеса Дьо Ноай, графиня Пастре, принцеса Дьо Полиняк, Мися Серт, самата Коко… Но сега вече тези, които оглавяват интелектуалния или артистичния живот, хората като Камю, Сартр, Малро… съвсем не са салонни личности. Други, като Пикасо, се изолират или се впускат в политиката, като например Арагон… Само или почти само Кокто прави изключение, а хората от висшето общество, които като Етиен дьо Бомон се опитват чрез костюмираните балове да възвърнат предвоенната атмосфера, напразно хабят усилия и в крайна сметка се отказват. Тогава Габриел все повече изпитва потискащото чувство, че принадлежи към един отдавна изчезнал свят…

Има и друга причина, поради която Коко живее все по-малко в Париж: отношенията й с германеца по време на окупацията често пъти са коментирани най-безцеремонно. Трагедията е все още доста близко, за да бъде иначе… Едва наскоро са открили ужасите на концентрационните лагери. В този контекст поведението на Габриел ще хвърля още дълго време сянка върху нейната личност, отдалечавайки от нея не най-скъпите й приятели, но известен брой от нейните познати, които минават на отсрещния тротоар, за да не я поздравят… За нещастие, в нейния случай, както и в този на Гитри и Кокто, липсата на каквато и да е наказателна присъда в период, в който магистратурата не проявява ни най-малко излишна снизходителност, съвсем не е достатъчно да бъде изчистено всякакво съмнение. Нещо по-лошо, не е рядкост да забравят талаша на някой писател или на някой артист и да запомнят единствено носещите се клюки относно поведението му по времето на окупацията.

Не сме забравили, че Габриел въобще не е удовлетворена от договорите, свързващи я с Дружеството за парфюми. Тъй като Пиер Вертхаймер се завръща във Франция, тя подновява опитите си да промени договора си в по-благоприятна за нейните интереси насока. Тук няма да наблегнем върху многобройните перипетии, маркирали тази безконечна битка. Нека запомним само, че тя завършва през 1947 г. От тази дата насетне Габриел ще получава 2% бруто върху всички парфюми „Шанел“, продадени по света. Така тя се превръща в една от най-богатите жени по онова време.

„Сега съм богата“, въздиша тя пред един приятел. Богата, това е така е, но толкова бездейна, особено след приключване на битката. Вярно е, че вече печели от отношенията на доверие и приятелство, които завързва с Пиер Вертхаймер, невъзможни до този момент поради техните разногласия. Макар и доста парадоксално, тази дълга битка е създала между двамата противници неразрушими връзки. Сега между тях цари истинска симпатия. Така Пиер Вертхаймер е доволен, че се е сдобрил с така наречения враг. Празнуват с радост сключването на договора. Петдесет години след това събитие, адвокатът на Коко, Рене дьо Шамбрен, си спомня все още с вълнение отворените по този случай множество бутилки с шампанско.[2] Доста е горд, че е успял да наложи, благодарение най-вече на дипломацията, тази неочаквана атмосфера на всеопрощение…

В Швейцария, донякъде от финансови съображения, Габриел купува вила, кацнала на хълма на Совбален, издигащ се над града. Впрочем, това място е едно от любимите й за разходка. Най-горе има красива гора и тераса, наричана „Льо Синял“, от която се виждат, освен езерото Леман, и Савойските, Водоазките и Фрибургските Алпи. Сградата със сиви стени, обградена от градина от 5000 квадратни метра, не очарова, „вила от предградията“, признава Габриел. Тя се опитва да я направи по-приятна, като я украсява отвътре с известен лукс, в това число с нейните паравани Коромандел, а по-късно и с металните столове, създадени от Диего Джакомети, брат на скулптора. Но много скоро й се приисква да се върне в своите хотели, където не се чувства толкова самотна. Въобще не се среща с клиентите им, но завързва няколко познанства по тези места и кани приятелите си или в хотела, в който е отседнала, или в ресторантите на старата Лозана, като „Ла Босет“ или „Ла Пом де Пен“. Друг път тя не се поколебава да иде да потанцува в някоя бирария в Шексбр, на няколко километра от дома й. Нейните приятели най-често са лекари, с които се е консултирала, като например доктор Тео дьо Прьо или доктор Валотон, когото кани заедно с жена му в имението в Рокбрюн. Госпожа Валотон си спомня как я чула да пее в дует с приятелката й Маги ван Зуйлен, майка на баронеса Ги дьо Ротшилд, мелодии от репертоара на Ивон Прентан.

Какво представлява ежедневието й в Швейцария? Коко стои в стаята си до обяд, четейки модни списания или новопоявилите се романи. Следобед нейният „механик“ я откарва до гористите височини над града, където тя се разхожда сама час или два, следвана от колата си, която се движи с нейното темпо… Понякога я навестяват приятели: Рене и Жозе дьо Шамбрен или Пол Моран, който като бивш посланик в Берн се оказва в Швейцария без пукната пара. Той често обядва или вечеря с нея, но не говори много, и винаги забързан, си тръгва веднага след десерта…

Какъв контраст с миналото й съществувание. Животът й е сив като водата на езерото, което съзерцава… Живее на бавни обороти. Връзката й с Шпац вече не е онова, което е била… Какво да стори, за да излезе от този унес?

Тогава й идва наум една идея, една от онези идеи, които се раждат на прага на старостта, особено когато си играл известна роля в обществото на своето време. Защо да не напише спомените си? Разбира се, планът може да се окаже твърде претенциозен. Тя не се стреми да убеди читателя в своята значимост за историята на висшата мода — в това отношение няма никакви притеснения. Тя иска чисто и просто да съществува в собствените си очи. Тъй като чувства, че личността й се разпада сред анонимността на един живот, маргинален или неутрален като страната, в която прекарва прекалено безгрижни дни за борбен човек, каквато никога не е преставала да бъде. А какво да каже за отпускащия климат — и известен като такъв — по бреговете на езерото Леман? Той способства за бавната смърт, на която я осъжда нейното бездействие.

Обратно, ако пак премине през епизодите от отминалия си живот, разказвайки за перипетиите, радостите, както и за мъките, тя ще се възроди.

Разбира се, достатъчно е трезва, за да седне да пише лично спомените си. Да, писала е няколко десетки максими, но е било с помощта на Реверди. Мемоарите са друго нещо… Но защо да не е точно Реверди? За нещастие, той е твърде пряко свързан с нея. И тъй като го познава добре, той ще се окаже непослушен, ще поиска да преправи гледната й точка. Това вече няма да са нейните истински мемоари…

Разбира се, на разположение е и Пол Моран, когото е поканила през зимата на 1946 г. в Сен Мориц — в прочутия „Бадрут“, голям хотел от края на века, в самото сърце на курорта. По цели вечери тя разговаря с него в „салона“, който постепенно се опразва от клиентите. „Разговаря“ не е точната дума, защото говори предимно тя със своя дрезгав глас, опитвайки се, подобно на Пруст, да намери времето, което за нея никога не е било изгубено. А под дъгата на нейните изрисувани с молив вежди, също като сводовете от черна лава, които са безброй в тази земя на вулкани, очите й никога не са били тъй искрящи… След като се връща в стаята си, очарованият Пол Моран прави набързо бележки, записва бляскави изрази, пресъздава портретите на нейните приятели или по-скоро офорти, толкова жестоки са те. Но очаквала ли е Габриел от Моран да напише спомените й, дали го е поискала? Или чисто и просто се е разкрила пред автора на „Луис и Ирен“[3], който й е приятел от двайсет и пет години? Трудно може да бъде установено.

Всъщност случайността ще доведе шест месеца по-късно човека, когото тя търси. През лятото на 1947 г. във Венеция тя се запознава с Луиз дьо Вилморен, авторка на редица романи, сред които „Леглото с колони“. Двете жени си допадат и след като Габриел разкрива плана си, насрочва среща с Луиз в Париж за началото на септември. Ще разкаже миналото си пред нея, а сътрудничката й ще има за задача да си води записки, да ги оформи и да създаде увлекателен за читателите разказ. Луиз приема на драго сърце, още повече че в този момент се намира в тежко финансово положение, което, впрочем, не се случва нито за първи, нито за последен път. „Аз съм само една нещастна птичка“, изплаква тя. Като възнаграждение за нейния принос, Габриел й предлага да си поделят авторските права на бъдещия труд — което ще позволи на „птичката“, поне за известно време, да води онзи охолен живот, който тя смята, че заслужава… Работните сеанси продължават три-четири месеца, прекъсвани повече или по-малко от усложненията в сантименталния живот на Луиз. Всъщност тя е любовница на посланика на Великобритания Дъф Купър[4], когото тя нарича „кокилата“ заради каламбура. Странно, но тази връзка получава пълната подкрепа на лейди Даяна Купър, съпругата на дипломата, която също се е у влякла по Луиз… Между тримата цари пълно разбирателство, защото според добре известното твърдение оковите на брака са толкова тежки, че трябва да бъдат носени от трима.

Както и да е, Габриел представя своите „мемоари“ по доста особен начин: тя не смята да остане вярна на истината, която по твърдението на приятеля й Кокто е „прекалено гола, за да възбуди интерес у хората“. Сега легендата е част от личността на Коко. Толкова глупава ли е, че да я разруши с неуместни признания? Затова ще скрие тъжната действителност за началото на живота си: като я слушаш, ще разбереш, че родителите й били много заможни селяни, които притежавали няколко ферми и използвали за придвижването си само разкошни впрягове. Баща й говорел английски… Наистина изоставил семейството си, но никога, абсолютно никога не е оставял дъщерите си в сиропиталище. Монахините, отгледали Габриел, се превръщат във въображението й в строги и богати лели, които не се шегуват с принципите си. Не се споменава и думичка за времето, когато е била служителка в магазин за конфекция, а още по-малко „фигурантка“ в кафе-шантана в Мулен, посещаван от гарнизонните офицери. И защо, по дяволите, я наричат Коко? Дали ще признае, че е пяла „Кой видя Коко на Трокадеро?“, жалба за едно загубено куче? Предпочита да твърди, че баща й я наричал нежно „малка Коко“! Остатъкът от разказа е в същия дух. Той спира през 1914 г., когато Габриел се устройва като шивачка, „едва на деветнайсет години“, уточнява тя. Само една подробност: подмладява се изведнъж с цели десет години… Което впрочем й позволява да премине набързо през цял един период, за който предпочита да не си спомня.

Но ако прочетем внимателно разказа й, ще си дадем сметка, че на места той съдържа абсолютно достоверни неща: „Нищо не ми струваше да лъжа. Не само бях истински лъжец, но и въображението ми, подхранвано от всевъзможни лоши романи, ми помагаше да поукрася лъжите си, да ги обогатя с патетични случки…“.

А и защо да не й вярваме, когато се изповядва: „Детство без обич разви у мен силната нужда да бъда обичана“? Много е вълнуващо да я чуем какво заявява по повод годините си на слава: „Иска ми се да вярвам, че както обичах това, което правех, мен също ме обичаха заради творенията ми“. Какво признание за безпомощност!

Макар Габриел да не разчита да се издържа от този разказ, тя все пак не изпуска от поглед материалните си интереси. Възнамерява да продаде много скъпо мемоарите си на един американски издател, както и правата за адаптация на екрана. Без да дочака окончателното им редактиране, още през февруари 1948 г. тя отлита за Ню Йорк с един „Локхийд Констелейшън“, един от най-новите самолети, които извършват полета за около дванайсет часа и притежават луксозни индивидуални кабини. Разбира се, тя взема със себе си за мостра ръкописа на първата част.[5] Но противно на очакванията си, или по-скоро на увереността си, се завръща с празни ръце. Дали разказът се е оказал безинтересен на издателите? Вероятно тя си е виновна, като премълчава истините, които е предпочела да забрави: по този начин прави разказа си блудкав и му отнема онази нотка на истинност, която би привлякла читателя. Ако беше показала без грим нещастното си начало, в контраст с него заслугите и достойнствата й щяха да изпъкнат още по-блестящо. Тогава разказът за невероятния й възход щеше да плени американците, които обожават всичко онова, което вдъхновява индивидуалната сила.

Става така, че Габриел се връща бясна от Съединените щати и приписва вината за фиаското си на Луиз: обвинява я, че не е съумяла да направи спомените й привлекателни. Въпреки всичко, тя, която може да бъде тъй брутално пряма в изказа си, не смее да съобщи на своята сътрудничка за неуспеха на този проект, на който е залагала толкова много. Единствено мълчанието на Коко подсказва на Луиз положението на нещата. Виждайки как хилядите долари отлитат, горката Луиз, разочарована и наранена, изпраща на Габриел последните написани от нея страници. Придружава ги с иронично писмо, в което изказва увереността си, че Коко ще завърши сама труда си много по-успешно, отколкото тя би го сторила…

Охладнялото им от тази случка приятелство все пак оцелява…

Париж, авеню „Монтен“. 12 февруари 1947 г., десет и половина сутринта. На вратата на частния дом на №30 великолепен свод от перлено сив сатен украсява фасадата. Там се стича множество от елегантни посетители, преодолели шестградусовия студ. Те показват на портиерите бял картон, на който може да се прочете: „Кристиан Диор кани госпожа X (или господин X) да му окажат честта да присъстват на представянето на първата му колекция“.

По онова време този господин Диор[6] е един почти непознат… с изключение може би на модиста Люсиен Лелон, за когото работи този бивш търговец на картини, станал моделиер със скромен няколкогодишен опит. Но най-елегантните клиентки на тази модна къща забелязват изключителния му талант. Уведомен, най-големият текстилен индустриалец през тези години, Марсел Бусак, се среща с него. Пленен веднага от личността му, той решава да лансира модна къща с неговото име и отделя като начален капитал сумата от 60 милиона франка[7].

На това представяне се стича целият парижки хайлайф, предупреден от упорития слух, че ще присъства на събитието на годината. Касае се за много хора, които до 1939 г. са били редовни клиенти на улица „Камбон“. Това са Кристиан Берар, Мари-Лор дьо Ноай, Етиен дьо Бомон, който, за ужас на Габриел, е нарисувал бижутата за новия шивач, и Мари-Луиз Буске, която всеки четвъртък приема в салона на великолепния си апартамент на площад „Пале-Бурбон“. Разбира се, там са и гъстите редици от модни журналисти, сред които са съперничещите си екипи на „Вог“ и „Харпърс“…

Два часа по-късно става ясно, че Кристиан Диор е безспорно един от най-великите моделиери на своето време… Като добри актьори събратята на младия Диор се втурват да го поздравяват, да го прегръщат… „Отдавна не съм виждал нещо по-хубаво“, възкликва една възрастна дама, която поздравяват с голямо уважение. Това е чисто и просто Мадлен Вионе, тази, която наричат „магьосницата“ заради чудесата, които прави с облеклото до 1939 г. Но сред мненията има едно, на което обръщат особено внимание, това на Кармел Сноу, великата повелителка на американската мода, прочутата директорка на „Харпърс“. В своя ентусиазъм тя се провиква: „Скъпи Кристиан, вашите дрехи са прекрасни, те изглеждат толкова модерни!“. Тези думи ще обиколят света.

Но в какво се изразява тази модерност („ню лук“), която изниква тъй ненадейно? Защо прилича на революция? Това е така, защото тя демонстрира пълно скъсване с модата от 40-те години: край на тънките токчета и на широките рамене с подплънки — падинг. Вече няма да се носят практични облекла като през окупацията, а ще се обърнат към основната функция на висшата мода: женското тяло да стане по-красиво. Жената, създадена от Кристиан Диор, е с вталена фигура, с повдигнат и богат бюст, със закръглени рамене и с поли почти до земята. Но тази мода принуждава с вечерните рокли да се носят всякакви видове корсети, корсажи и банели… цялото изоставено през 20-те години на двайсети век снаряжение.

Лесно можем да си представим реакцията на Габриел пред този „ню лук“, който представлява абсолютна противоположност на това, което винаги е пропагандирала, и е „нов“ по това, че се обръща към старото. Тя измисля една формулировка, която обобщава впечатлението й: „Диор? Той не облича жените, той ги облицова“. Колкото повече се говори за Диор, толкова повече линее споменът за Шанел. Та нали са видели последната й колекция преди цели девет години… Било е преди войната. Тогава…

Въпреки всичко и без ни най-малко да съжалява, тя остава убедена, че новата мода, независимо от таланта, който демонстрира Диор, в основата на концепцията си носи зародиша на собствения си упадък. Разбира се, настоящият му триумф има своето обяснение: след наложените от войната ограничения, жените са жадни за лукс, но според нея не е далеч времето, когато на обличаните от Диор клиентки ще им омръзнат тези тежки композиции, тези разкроени поли, изискващи метри и метри тюл и органдин. Вероятно завист, но и прозорливост, а бъдещето ще го докаже. Въпреки това, за момента ентусиазмът към ню лук е всеобщ. Включително в Съединените щати, където журналистка от Ен Би Си не се колебае да заяви: „Диор направи за френската мода онова, което парижките таксита направиха за Франция по време на битката при Марна“.

Що се отнася до появилите се несъгласия, тяхната крайност сама ги обрича: „Женската лига“ се опълчва срещу „отвратителното излагане на арогантна гръд“, към което господин Диор подтиква американките, показ, който рискува да принизи „вече достатъчно ниското ниво на обществения морал“. А ето какво пише на моделиера един честен американски гражданин от Средния запад, господин Апълби: „Жена ми става непоносима, откакто започна да яде само по десет сушени сливи на ден, за да достигне вашата проклета тънка талия. Домът ни се е превърнал в ад. Вървете по дяволите!“.

Впрочем, Франция не остава по-назад. В XVIII район, на улица „Лепик“, бесни домакини се нахвърлят срещу две красиви момичета, облечени по новата мода: накъсват дрехите им и полуголи нещастниците са принудени да се напъхат в едно такси…

Но всичките тези реакции, представени от пресата, само подчертават триумфа на Диор. Благодарение на него висшата френска мода, която вегетира въпреки дейността на модни къщи като Баленсиага, Роша, Пиге, Фат и някои други, се съживява. А производителите на текстил, които са загубили надежда, потриват доволни ръце…

1947, 1948, 1949, 1950 г. За Габриел годините минават, монотонни, почти безкрайни в унилото си еднообразие. Лозана, Париж, Рокбрюн. В Швейцария, освен няколко приятелски посещения, основно нейно занимание през деня са ежедневните разходки.[8] Следобед тя обхожда приятното водоазко поле. Една от любимите й разходки я отвежда на поляна в гората близо до Лозана, в хижата „Бонз-Анфан“, стара ферма, където сервират на селски маси, от които се носи уханието на питите с боровинки и каните с мляко. Друг път, стигайки по-далеч, тя се катери по планинските пътеки чак до елите на Юра, за да се полюбува в далечината на разположените амфитеатрално лозя, изложени на пролетното слънце… Този здравословен живот и всекидневната физическа дейност способстват за запазването на нейната сила и енергията й, които запазва ненакърнени до края на живота.

Оставяйки вярна на Швейцария, Габриел прави все по-дълги престои в Париж. През юли 1949 г., по препоръка на Лукино Висконти тя приема Франко Дзефирели, млад италиански режисьор, по онова време на двайсет и шест години. Тя му служи за водач в столицата, организира му срещи с още неизвестния тогава Роже Вадим, както и с Кристиан Берар, и го отрупва с подаръци. Спомените, които той публикува, свидетелстват за щедростта, на която тя е способна. Впрочем, без да води истински светски живот, тя отново се появява в Операта и в театралните салони… Малко по малко, без да успее да забрави напълно ужасното унижение, на което са я подложили през септември 1944 г., тя се приспособява отново към парижкия живот. Но лятото прекарва в „Ла Поза“, защото обича нейния безкраен морски хоризонт, възлестите маслинови дървета, мириса на лавандула. Стои там заради мекия климат до последните дни на октомври, като кани приятели като Серж Лифар, Андре Френьо, Мишел Деон или Жан Кокто, който скоро ще стане неин съсед у Франсин Вайсвайлер на нос Фера.

Въпреки всичко, Габриел понася все по-трудно бездействието си. Към това се прибавят последвалите смърти на тези, с които е била свързана: Великият княз Дмитрий умира през 1942 г., Хосе-Мария Серт през 1947 г., докато изписва катедрала в Каталония. Уестминстърският херцог ще почине през 1953 г. Но ничия смърт не я засяга толкова, колкото тази на Мися. Още повече че двете приятелки никога не са се губили от поглед. Впрочем те никога не са преставали да си завиждат, дори да се мразят. Но не могат да се лишат една от друга и нищо не ги свързва толкова, колкото това, което ги разделя… Коко продължава да нарича Мися госпожа Вердурински, „което е жестоката истина“, а описанието, което й прави пред Пол Моран, представлява една от най-богатите сбирки на отровни стрели, събирани някога:

— Тя е щедра: при условие че страдаш, готова е да даде всичко, да даде всичко, за да продължаваш да страдаш.

— Когато ме скарва с Пикасо, тя казва: „Спасих те от него“.

— Тя се стреми към голямото, обича да общува с него, да го ухажва, да го подчинява, да го направи малко.

— Случва ми се да ухапя приятелите си, но Мися, тя ги поглъща.

Но можем добре да си представим, че тази, която някога е казала пред куп приятели „Млъкни, идиотке!“, умее да се защитава.

Честно казано, онези, които някога са посещавали Мися, не са учудени от вестта за смъртта й. Превърнала се е в собствената си сянка и почти от десет години на практика е сляпа. Смъртта на Серт и тази на Руси са й нанесли последните удари… тогава тя търси спасение в дрогата. Често пътува до Швейцария, не само за да отиде при Коко: там си намира морфин, който й е толкова необходим, че по време на вечерите в града тя не се колебае да се боде дискретно през полата си под масата… Понякога забравя да се храни и се облича както й дойде…

Снимка от Хорст, направена във Венеция през 1947 г., ни показва странния силует на Мися: една напълно скована бяла форма, призрак, само това е останало от младата, разцъфнала и лъчезарна жена, която Реноар и Бонар са рисували някога с удоволствие.

В следобедните часове на 15 октомври 1950 г. известената за състоянието на приятелката си Габриел притичва на улица „Риволи“, в стария апартамент на Серт. Залежала се от месец, Мися е много отслабнала и умираща… но все още разсъждава съвсем трезво. Получила е последно причастие. Когато научава за идването на Шанел, прекалено изтощена, за да понесе потока от думи, тя въздиша и обръщайки се настрана към стената на стаята простенва: „Коко, ах! Тя ще ме довърши!“.

Едновременно с Габриел идват неколцина приятели, сред които Клодел и Кокто. Мися ще угасне кротко посред нощ.

Много рано на другия ден, като решителна и действаща с хладнокръвието на селянка пред смъртта жена, Габриел взема всичко в свои ръце. Тя кара да пренесат Мися на голямото легло с балдахин на Хосе-Мария… След това, затваряйки се с нея в стаята, тя се заема да я разкраси за последен път. Когато час по-късно, отваряйки вратата, позволява на приятелите да я погледат, те откриват цяло чудо: положена на ложе от бели цветя, изцяло облечена в бяло, бледа роза върху гърдите, украсена с панделка в същия цвят, сресана, грижливо гримирана, Мися е възвърнала миналото си великолепие…

Това е последната услуга, която Коко може да й направи…

Мися ще бъде погребана в малкото гробище на Валвен, покрай което спокойно тече Сена, недалеч от гроба на Стефан Маларме, неин стар почитател, към когото тя се присъединява…

Година и половина по-късно Габриел, която упорито отстоява идеята си да се напише нейна биография, този път се обръща към Мишел Деон[9], млад журналист, който вече е написал романа „Никога не искам да забравя“. Той приема. В продължение на повече от година и двамата се опитват да подготвят мемоарите й, но тъй като Габриел и този път предпочита разказа пред истинския си живот, замисленото по този начин дело се оказва осъдено на провал. Онова, което при разговора може да се окаже достоверно, щом се напише черно на бяло, звучи фалшиво. И тя ясно си дава сметка за това, когато прочита ръкописа от триста страници, който й връчва Деон. Оказва се в същото положение, в което е била и с Луиз дьо Вилморен. Тя не смее да изкаже разочарованието си на един човек, когото много харесва, когото цени и който се е помъчил да й направи удоволствие. „В тези триста страници, ще каже тя на един от приятелите си, Ерве Мил, който ще предаде посланието на писателя, няма нито едно изречение, което да не е мое, но смятам, че не това очаква Америка…“

Явно Габриел действително мисли за евентуални читатели отвъд Атлантика, тъй както вече се е опитала да продаде ръкописа на Луиз дьо Вилморен на нюйоркските издатели, но в действителност думите й прикриват едно признание, което й струва много: сгрешила е, смятайки за жизнеспособен един литературен жанр, нещо средно между биографията и приказката. Не може да се съвмести несъвместимото… А и френските читатели може би нямаше да оценят повече фалшивите спомени на Коко Шанел…

Няма ли за нея други средства, с които да напомни за себе си?

[1] Michel Deon, Bagages pour Vancover, La Table ronde, 1985. — Б.а. ↑

[2] Разговор от 14 октомври 1999 г. — Б.а. ↑

[3] Моран ще публикува бележките си трийсет години по-късно в „L̀allure de Chanel“, Editions Hermann, 1976. — Б.а. ↑

[4] Купър — бъчва. — Б.пр. ↑

[5] Вж. Louise de Vilmorin, Memoires de Coco, Le Promeneur (Gallimard). — Б.а. ↑

[6] Вж. Marie-France Pochna, Christian Dior, Flammarion. — Б.а. ↑

[7] Съответстваща на 17 милиона нови франка. — Б.а. ↑

[8] Michel Deon, Bagages pour Vancouver, op. cit. — Б.а. ↑

[9] Тя се обръща към Андре Френьо, с когото работят през октомври 1951 г. в „Ла Поза“, но сътрудничеството им е краткотрайно. — Б.а. ↑

Дванайсета глава
Завръщането на Мадмоазел

На 19 август 1953 г. Габриел започва своята седемдесет и първа година. Нека да припомним, че четиринайсет години по-рано тя затваря прочутата си модна къща. Живее сама, лишена от илюзии, загубила е редица приятели и с изключение на предишното поколение, името Шанел за мнозина напомня единствено за един известен парфюм… Но в залеза на своя живот, на възраст, при която почти всички са се оттеглили от активния живот, тя ще отправи към света едно неочаквано предизвикателство: ще отвори отново модната си къща… не за да играе някаква второразредна роля и да запълва старческите й дни, а за да възвърне нейния предвоенен блясък и международния й престиж…

Какво е накарало Габриел да се впусне в една толкова видимо рискована авантюра? Съществува цяла поредица от тясно свързани помежду си причини. Първо, независимо какво се говори, тя отдавна се е превърнала в много далновидна делова жена, Вертхаймерови са достатъчно запознати по този въпрос. За момента средствата й идват най-вече от процента й върху продажбата на парфюма. Те могат да нараснат само ако нарасне търговският оборот. Но въпреки фантастичната реклама, направена несъзнателно от известните слова на Мерилин Монро, която нощем си слага само няколко капки от „Шанел №5“, и макар парфюмът да си остава най-прочутият в света, според Габриел продажбите не растат достатъчно бързо. Не че тя се опасява да изпадне в нищета, но в бизнеса е известно, че този, който не напредва достатъчно, тръгва назад… Абсолютното правило е „винаги повече“.

Тогава, какво да прави? Тя си урежда среща в Швейцария с Пиер Вертхаймер. Срещат се на терасата на „Бо-Риваж“ в Уши. Разговорът е приятелски, спокоен като абсолютно гладките води на езерото, което се стеле пред очите им.

— Пиер, дали да не пуснем един нов парфюм? — предлага предпазливо Коко.

Тя смята, че това би била великолепна възможност да се увеличи търговският оборот на дружеството.

— Боя се, че това не е особено добра идея — отвръща Вертхаймер с усмивка.

И той обяснява: пускането на пазара на един нов продукт би изискало в този момент една ужасно скъпа реклама за резултати, които съвсем не са сигурни. Освен това новият парфюм само ще навреди на стрия, който се продава твърде добре: американците искат „№5“ и нищо друго. Впрочем, лансираните след него „Гардения“ и „Руска кожа“, въпреки качествата си, никога не са успели да постигнат същия резултат…

Убедена, Габриел отстъпва. Нищо, със сигурност има нещо друго, което би могло да се направи, заключава тя и си обещава да не се отказва…

Поне пет-шест години са минали от появата на ню лук, възстановил всичко, което е ненавиждала по време на бел епок, но тя не е свикнала с него, макар първоначалните крайности да са изчезнали. И когато констатира, че се надпреварват да пристягат талията, да обличат с корсети и с банели женското тяло, да го изтезават, тя не издържа… Как ще се наведат или ще се качат в колата си тези нещастници, без да им се спукат шевовете? Всичко е гротескно! „Модистите забравиха, че под роклите има жени“, възкликва тя. Годините не са отнели и частица от красноречието й: „Харесват ли ви тези дами в брокат, които щом седнат, заприличват на стари фотьойли в стил Луи XIV?“. Статиите на модните журналисти, или по-скоро указите на нейните събратя, подклаждат сарказма й. Тя чете, смеейки се: „Тази година главата ще бъде малка“, и ядосана, хвърля списанието на земята, викайки: „Ами ако главата ми е голяма, в Сена ли ще трябва да се хвърля, за да угодя на тези господа?“. Впрочем тя гледа благосклонно на малцина от тях, например Кристобал Баленсиага, който твори в по-различен дух от този на ню лук, поради което тя признава, че той е много талантлив. Коко смята, че колегите й позорят висшата френска мода. Според Шанел последната е в пълна криза, лута се и напразно търси собствения си стил. С течение на годините талията се качва, слиза, след което пак се качва като йо-йо в зависимост от капризите на моделиерите. А полата, понякога привлечена от земята, като че ли бяга от нея с отвращение, подчинявайки се на някаква мистериозна повеля…

Освен това Габриел съжалява, че мъжете са обсебили тази професия. Преди войната в модата са преобладавали жените: самата тя, Мадлен Вионе, Елза Скиапарели, госпожа Грес… Сега, твърди Габриел, мъжете са се заели да диктуват на жените как да се обличат. И те ги обличат лошо, защото ги мразят или най-малкото не ги обичат… достатъчно е да видите нравите на повечето от тях и всичко ще ви стане ясно, продължава тя безапелационно. Вместо да обличат жените, дегизират ги, предлагат им свинщини, с които нито могат да ходят, нито да тичат. Ето защо американките, които са практични, започват да бойкотират френското производство…

През същата тази 1953 г. става така, че Габриел прекарва няколко седмици в Ню Йорк, при приятелката си Маги ван Зуйлен. Поканена на престижен бал на дебютантките с най-богатите наследнички от Съединените щати, дъщеря й Мари-Елен (която по-късно се омъжва за Ги дьо Ротшилд), си шие по този случай великолепна рокля. Горда с придобивката си, тя търчи при Шанел, за да й се покаже, въртейки се около нея поруменяла от удоволствие:

— Какъв ужас! — възкликва Коко с гримаса, която ясно показва колко искрена е реакцията й.

Мари-Елен е готова да заплаче. Какво да прави? Габриел изпитва угризения, но не може да си позволи да излъже, че няколко поправки ще са достатъчни да превърнат „ужаса“ в елегантна рокля…

Тогава, забелязвайки голяма завеса от червена копринена тафта, Коко я опипва, поглажда я с длан, мачка я с пръсти, преценява я с поглед и нарежда да я свалят:

— Това ще свърши работа — казва тя пред двете смаяни жени.

Няколко часа по-късно тя е импровизирала толкова красива бална рокля, че всички приятелки на Мари-Елен искат адреса на шивачката й…

По-късно баронеса Дьо Ротшилд ще твърди, че именно този случай е станал решаващ за повторното отваряне на модната къща на Габриел. Не сме длъжни да й вярваме, но е сигурно, че тази случка наистина е повлияла на нейното решение…

Друго нейно разсъждение вероятно е било още по-важно за Коко: тя отлично знае, че триумфалното й завръщане във висшата мода би било равнозначно на милиони долари за рекламата на „Шанел №5“. Продажбата му, а оттам и нейните доходи, ще бъдат невероятно стимулирани.

Не е тайна, че след края на Втората световна война броят на клиентките, които са в състояние да купуват дрехи от висшата мода, силно е намалял. Затова, за да процъфтяват, повечето от модните къщи вече залагат единствено на продажбата на парфюми, носещи тяхното име. Обратно, самите парфюми печелят както от престижа на моделиера, така и от успеха на колекциите му. В този ред на мисли сметките на Габриел са напълно разумни, както впрочем ще го докажат впоследствие събитията…

Накрая, повторното отваряне на модната къща за Габриел е равносилно на възраждане — определението не е пресилено за една жена, която цял живот е твърдяла, че работата е целият й живот. Но след 1939 г. тя не представлява вече нищо… Няколко години по-късно, от 1946 г., тя пожелава да възкръсне отново, опитвайки се неколкократно да представи бляскав разказ за собствения си живот. След като през 1953 г. се убеждава, че подобно начинание е невъзможно, за да не пропадне пак, не й остава друго, освен да започне да се бори в област, където компетентността й е най-явна: висшата мода. Да, на седемдесет и една години „старата“, както я наричат събратята й с нежна непринуденост, ще им покаже на какво е способна…

След като взема решението, през лятото на 1953 г. Габриел задвижва бързо нещата. Необходими са й значителни капитали: продава „Ла Поза“ на Емъри Рийвс, литературният агент на приятеля й Чърчил. Впрочем тя вече няма какво да прави с тази ваканционна къща, защото ще се потопи в работата. След това, с посредничеството на приятелката си Кармел Сноу се свързва с едър американски производител на конфекция, готов да възпроизведе в десетки хиляди бройки практичните и елегантни рокли от бъдещите й колекции. Самата тя ще получава възнаграждение под формата на „вноски“.

Новината за тези действия се разпространява бързо благодарение на изтичането на информация, което би било наивно да смятаме за случайно…

В действителност намерението на Габриел е да отвори отново модната къща с финансовата помощ на Вертхаймерови. За да стане това, тя трябва да ги осведоми… Със сигурност ще предпочетат тази операция да стане с тяхно съдействие. В противен случай, Господ знае какво би могло да се случи с непредсказуемата Коко! Но интересите на двамата съдружници са достатъчно взаимно преплетени, за да не се разберат на тази основа. Евентуален триумф на Шанел във висшата мода автоматично би се превърнал в техен триумф. Вярно е, че същото важи и за неуспеха, и те поемат риск, но Пиер Вертхаймер държи да се опита. Той успява да убеди съдружниците си.

И така, подписват договор: дружеството в Ньой ще поеме половината от разноските по шева, смятани в случая като рекламни разходи, благоприятствайки продажбата на парфюмите, което е логично.

Коко спечелва тази първа битка.

Но нали решаващ ще бъде приемът на колекцията, предвиден за февруари 1954 г.?

Решила е да представи сто и трийсет модела. Ангажира около седемдесет човека: кроячки, шивачки, натоварени с пробите, продавачки… Естествено, тя избира с предимство онези, които са работили за нея преди войната. Така взема на работа Лусиа Буте, бивша моделиерка от улица „Камбон“, която започва частна практика през 1939 г., основавайки модна къща на улица „Роаял“ №13. Наред с нея, тя наема и госпожа Лижур, наричана Манон, която е започнала работа при Шанел на тринайсетгодишна възраст, а след това управлява ателието на Лусиа. Коко се облича предимно при нея чак до смъртта си.[1]

Като начало Габриел настанява на улица „Камбон“ №31 две ателиета с по двайсет и пет човека всяко, като е готова да добави още хора, ако усилията й се увенчаят с успех. Във всеки случай тя вярва в успеха… През декември 1953 г. прекарва една неделя в Милила-Форе, у Кокто, заедно с приятелката си Мари-Луиз Буске и Мишел Деон. Разговорът им продължава от един часа следобед до десет вечерта, без да злословят за никого, пише Кокто в своя „Дневник“[2], което е изключително предвид присъствието на Габриел. Поетът забелязва „учудващата ведрост на Коко“, което той приписва на подновяването на дейността й.

Тя вярва в успеха, но остава все така сдържана и трезва: „Защо се върнах? — доверява тя на един журналист. Скучаех и трябваше да минат петнайсет години, докато забележа. Днес предпочитам катастрофата пред нищото“.

Колегите й се страхуват много от нейното завръщане, още повече че тя не разкрива какво им подготвя. Всички те си спомнят какво е изрекъл за нея великият Поаре: „Какво ли няма да мине през главите ни с този младеж (!)“, предсказва той през 1920 г. И преценката му се оказва вярна: той умира в нищета.

Не е достатъчно да се каже, че 5 февруари 1954 г. е очакван ден. Повече от две хиляди души напразно се опитват да присъстват на дефилето… Все пак целият парижки хайлайф е тук, скупчен по позлатени столове, купувачи и всякакви модни критици, като най-добрите места са за модните редакторки от „Харпърс“ и трите „Вог“ — американският, английският и френският. Някои стоят прави върху столовете или на първите стъпала на прословутата стълба с огледалата, докато Габриел, невидима за публиката, стои най-горе, точно под първия етаж, всмуквайки нервно от цигарата…

Въпреки суеверния избор на петия ден от месеца за представянето, колекцията е катастрофална, поне в очите на френските и английските журналисти. Роклите и ансамблите, които показва Шанел, за почитателите на Диор и на ню лук изглеждат като призраци от миналото, отживелици от 20-те или 30-те години… В най-добрия случай според тях това е една меланхолична ретроспекция, в най-лошия — дефилето съкрушава с демодираните си тоалети. Атмосферата е смразяваща и се чуват само няколко оскъдни аплодисмента. По-късно Дзефирели ще признае, че това е било едно от най-жестоките изпитания в неговия живот. Пресата беше „жестоко пренебрежителна и злобна“, пише Мишел Деон. Някои статии са били готови още преди журналистите да са видели поне един модел. „Комба“ е със заглавие: „У Коко Шанел във Фуйи-лез-оа през 1930 г.“…

След това първо представяне Коко не се появява пред приятелите си. Тя иска да спести на тях и на себе си гледката от тяхното неудобство. Шанел остава видимо невъзмутима: именно при подобни обстоятелства се разпознава закалката на дадена личност. Госпожа Манон[3], все така близко до нея, си спомня, че много се е опасявала от „реакцията на Мадмоазел на следващия ден след фиаското“. Но това е подценяване на тази, която вече се е превърнала в „желязната дама“. Ще видят! — казва просто Габриел, ще почнем отначало… И тя веднага започва работа. Разбира се, няма нито една клиентка, а големите пробни на първия етаж са пусти. Но „още по-добре, казва тя, ще ни е по-удобно отколкото в малкия кабинет на втория етаж, за да подготвим следващата колекция“. Ето какво говори тя на улица „Камбон“, за да успокои и да разпали своите хора.

Истинската й сила се корени в абсолютната й убеденост, че е права. Вместо да се бори със своите конкуренти на собствения им терен, тя ще преобърне нещата, доказвайки им, че именно те са демодирани. Те действат точно като стария Поаре, обяснява тя, опитват се да смаят своите клиентки чрез екстравагантните си дрехи, вместо да са загрижени за самите жени и за действителността, в която живеят. Забравят следната елементарна истина: трябва да се харесват на мъжете; последните вече не трябва да възкликват „каква красива рокля имате!“, а „колко сте красива!“. И Габриел е сигурна, че в крайна сметка жените ще го осъзнаят.

Това, което учудва в случая, поне колкото силната воля на Габриел, е интелигентният й анализ. Странно, но не Франция, нито Англия разбират Шанел, а Съединените щати и те увличат след себе си Европа, която ще я възвеличи.

Още на 5 февруари мнозина американски купувачи от луксозните магазини на Пето Авеню, като Лорд енд Тейлър или Б. Алтман се сдобиват с няколко от моделите й… Редакторка на „Вог“, Бетина Балард[4], е толкова заинтригувана от колекцията на Шанел, че публикува цели три страници със снимки в списанието си. На заглавната страница е показана новата манекенка на Габриел, очарователната Мари-Елен Арно, безгрижно облегната на стената и с ръце в джобовете. Облечена е в тайор от морскосиньо жарсе, под който се показва риза от бяла батиста със закопчана за полата джуфка от черен сатен. Тя носи с възхитително предизвикателство малка сламена шапка, чиито панделки се веят отзад…

Ентусиазирана от това облекло, което има толкова младежко излъчване, Бетина го купува веднага за себе си и го носи пред хиляда и петстотин американски повелители на модата, събрали се в Манхатън за изложбата на внесените от Франция модели. Редица от тези господа никога не са виждали продукцията на Шанел… За едните това е откритие, а за другите — преоткриване. Бетина им обяснява в какъв дух работи моделиерката: тя иска да въведе една мода, създадена едновременно за удобството и красотата на жената, а не за собственото удовлетворение на неколцина естети в модата. Аудиторията реагира със симпатия на тези думи, които ласкаят американския прагматизъм. Вторият аргумент я убеждава окончателно: докато производителите на конфекция трудно възпроизвеждат невъзможната сложност на ню лук, то обратно, строгата простота на дрехите на Шанел се отдава много повече на възпроизвеждане и оттам на масово търговско разпространение. Ето един аспект на въпроса, който е много важен за купувачите от Седмо Авеню. Вече им се привиждат колосалните печалби, които ще приберат… Много бързо и още от началото на 1955 г. успехът на Шанел е осигурен… След третата колекция, на която посвещава четири страници, „Лайф“ обобщава всичко: „Жената, която се крие зад най-известния в света парфюм, може би се появи прекалено рано, но вече има влияние над всичко. На седемдесет и една години тя донася нещо повече от мода, цяла революция“.

Габриел така изиграва картите си, че и най-упоритите поддръжници на ню лук се отказват от неговите крайности, правейки силуета по-обтекаем и талията по-свободна.

Вярно е, че в началото това рисковано начинание струва страшно скъпо на самата Габриел, но най-вече на Дружеството за парфюми. И Пиер Вертхаймер изпитва огромна трудност да убеди съдружниците си, които са уплашени, да продължат да инвестират на загуба в улица „Камбон“, още повече че приемът от страна на пресата е катастрофален. Но той вярва в съдбата на Шанел и я посещава нееднократно, за да я ободри. Една вечер я открива изтощена. Под действието на артрита, ръцете я болят нетърпимо. Освен това тя трябва да носи черни очила, тъй като от преумора вече не понася светлината, насочена към манекенката, която облича. Тя я боде многократно неумело с карфицата. Явно, достатъчно й е за този ден. Вертхаймер я изпраща до „Риц“. Тя върви мълчаливо, с наведена глава. Но когато се кани да изчезне зад вратата на хотела, се обръща и изрича пред смаяния си съдружник думи, които не казва често: „Благодаря за всичко, Пиер“.

Той знае, че тя ще продължи.

На 24 май 1954 г. договор между Габриел и Дружеството за парфюми ще позволи на Габриел да се посвети напълно спокойно на работата, която е смисълът на живота й.[5] Тя продава модната си къща, дружеството си за строеж и търговия с недвижими имоти и всички дружества, носещи нейното име. Естествено, запазва 20% от прихода от парфюмите, като продължава да подпомага създаването им. Остава в дома на улица „Камбон“, където продължава да контролира процеса на шиене (избор на сътрудниците, колекциите, моделите и др.), с изключение на финансовата страна. Получава прилична директорска заплата, докато дружеството урежда всичките й разходи: квартира в „Риц“, възстановяване на платимите данъци във Франция, секретарки, прислужници, храна, кадилак, шофьор, телефон и дори пощенски марки… Като цяло това е един вид супер-рента, която ще се изплаща… седемнайсет години. Не би могла да мечтае за по-добро споразумение…

Сега вече съвсем спокойно може да работи, за да завоюва отново мястото си във висшата мода: разбира се, първото…

Ако има облекло, с което, според всички, модистката съумява да свърже неразривно името си, това е прочутият обточен тайор, който допълва малката й черна рокля от 1926 г. Вероятно Габриел не изобретява костюма тайор, но тя изцяло променя концепцията за него. Измислен в края на XIX в., за да задоволи нуждата от физическа свобода на жената, прекалено прилепналият му към тялото силует, използваните доста тежки платове и относително твърдите подплънки още повече пречат на движенията. Габриел премахва подплънките, редовно използва фино структурирани платове като жарсето, като то се изработва с метална нишка. Така тя успява да съчетае здравина и функционалност с гъвкавост и лекота, което съответства на желанието и на имиджа на деловата жена… Създаден през януари 1955 г., с третата колекция, този тайор веднага пленява клиентелата и две-три години по-късно той е в основата на доста от женските гардероби. Още повече че малко се влияе от досадните сезонни промени и може да се ползва многогодишно. Полата, чиято дължина е постоянна, покрива коляното, независимо дали е широка или тясна, и винаги позволява да се ходи свободно. Жакетът обикновено е къс, не много втален, украсен с джобове, закопчан едноредно с позлатени копчета и е обшит с галон в същия нюанс. Освен жарсе, тя използва и други материи като шантунг, бял или морскосин туид.

Това е дрехата, която Шанел ще продаде на хиляди клиентки. От друга страна, тя ще отстъпи производствените права на едрите американски производители на конфекция, които ще изработят стотици хиляди бройки на различни цени, в зависимост от качеството. Освен това, този тайор ще бъде копиран повече или по-малко успешно по цял свят без разрешение…

Известно е мнението на Габриел по въпроса за подражанието, което е коренно различно от това на нейните колеги. „Изобретенията са направени, за да бъдат погубени“, твърди тя. Впрочем според нейното виждане плагиатството, което съвсем не е кражба, е най-прекрасната почит: „Копието, това е обич“, казва тя. Тази позиция й коства полемиката със Синдикалната камара на висшата парижка мода, на чийто председател на 25 юли 1958 г. тя изпраща следното писмо, което ще цитираме с голямо удоволствие, тъй като то е израз на истинската Шанел, пряма и безупречна:

Господин председател,

Имам честта да ви връча… оставката, която вие желаете, но която, заради известни скрупули, за което ви благодаря, вие се колебаете да ми поискате.

По този начин смятам, че конфликтът, противопоставил ме на вашата Синдикална камара, е приключен.

Шанел

Това обаче не пречи на Габриел да продължава да изплаща редовно своя висок годишен членски внос: жестът е много красив. Тя не иска да я смятат за дребнава.

Успехът на тайора не трябва да засенчва огромното разнообразие от творения на Шанел. Самият тайор е представен в стотици различни разновидности. Един с един не си приличат. От друга страна, Габриел създава луксозни вечерни рокли, както и рокли за коктейл или за градинско парти, от копринен муселин или от органдин, множество рокли туники, рокли болеро, както строги и изискани, така и ефирни и въздушни. От 1964 г. тя изработва и панталони за интимните вечери, (като продължава да отрича носенето им при всякакви други обстоятелства). Не се колебае да черпи вдъхновение от източните изкуства — тибетското и китайското — при избора на десени и разцветки. Накрая, вероятно като спомен от селския й произход, тя с удоволствие възпроизвежда цветовете на природата: златото на слънцето, аленото на кръвта, разнообразните зелени багри на растенията…

В един есенен следобед през 60-те години един неин приятел, който се разхожда из гората на Шантийи, забелязва огромния черен кадилак на Габриел, спрял покрай една канавка и с шофьор на волана… Недалеч оттам, той открива Коко на една поляна, клекнала върху килим от сухи листа с гръб към него. Опасявайки се да не я обезпокои, той се готви да се оттегли тихомълком, когато вижда как тя се изправя гъвкаво, държейки в ръка три-четири букови листа с нежни цветове.

— Точно това търсех — обяснява му, щастлива с находката си.

Именно тази разцветка ще поръча тя на другия ден на един от нейните производители на платове. Ходила е да разгледа творбите на двамата Клуе в музея в Шантийи и на връщане спряла да види дали околният пейзаж няма да й предложи някой друг извор на вдъхновение.

Не е учудващо, че малко след завръщането си във висшата мода, през 1957 г. творец като нея получава приза на Нейман Маркъс, който награждава „най-влиятелния творец на мода през XX в.“. Този щедър меценат е собственик на най-големия магазин за мода в Далас. И тъй като Габриел обожава Америка, тя приема да отиде там — заедно с Жорж Кесел, братът на журналиста и писателя. За тези три седмици в Тексас тя взема със себе си двайсетина тайора и рокли. Щастлива, че я приемат радушно, тя се отнася много благосклонно към журналистите отвъд Атлантика, чиито въпроси невинаги са много дискретни: — Какво ядете? — Една гардения вечер, една роза сутрин. — На колко сте години? (!) — Сто години, или — Зависи от дните. — Какви са тези ръкавели? — О! Бяха ми подарени от Стравински преди доста време. — По какъв случай? — В знак на преклонение, разбира се… о! Към мен, разбира се! Какво си мислехте вие?

Всички я намират очарователна, учудващо млада и весела. Когато я интервюират, тя използва своя натюрел и ум, които ги карат да се смеят от сърце. Така например, когато я чуват да казва: „Като виждам някои дрехи, уж «вдъхновени от Шанел», бурно протестирам: мога да ви гарантирам, че сред моите творения няма нито един чувал“.[6]

Жизнеността на тази „стара дама“, енергията, която е съхранила, находчивите й отговори спечелват сърцата на всички. Но това, което изумява най-вече американците, е изключителният успех на нейното към бек (завръщане), което сравняват с това на боксьора Рей Шугар Робинсън. След като спечелва световна шампионска тила през 1939 г., „Коко“ (така я наричат и там) триумфално си я връща петнайсет години по-късно с нокаут. „Също като Рей, Коко го направи“, гласи заглавието с големи букви на важен даласки вестник.

Още преди войната Габриел смята, че бижутата са толкова важни за жената, колкото и дрехата, която тя носи. Оттам произлиза интересът й към фалшивите украшения, чиято ниска цена позволява честата им смяна в зависимост от модата.

Тя не променя своето мнение, когато отново отваря модната си къща. След Етиен дьо Бомон и Фулко ди Вердура, от 1953 г. за нея работят творците Грипоа и Робер Гусенс, разкрасяващи манекенките й с кръстове, брошки, копчета бижута, гривни, обеци, висулки и колиета, които благодарение на изобретателността и вкуса им се превръщат в истински шедьоври. А за целия свят шестте реда перли, често носени от самата Коко, са неразривна част от облика на Шанел, наравно със знаменития тайор.

Робер Гусенс[7] си спомня изключителното внимание на Габриел към концепцията и изпълнението на тези бижута, за безмилостните й изисквания, но и за видимото уважение, което храни към професионалистите в художествените занаяти. Това, което впечатлява особено персонала на улица „Камбон“, е устойчивият вкус на Габриел при избора на бижутата, които асистентките й показват в насипно състояние върху огромни плата: хвърляйки остър поглед към тях, тя без колебание веднага установява украшенията, които прилягат най-добре на току-що изработената дреха и на манекенката, която я носи.[8] Явно и тук, както във всички останали области на висшата мода, тя е надарена с един вид непогрешимост.

Същия стремеж към съвършенство Габриел демонстрира и при избора на обувки, които придружават моделите й. Те се изработват при обущаря Реймон Масаро[9], чийто баща е неин снабдител, а дядо му — снабдител на махараджата на Карпуталах. Бащата на Реймон, Лазар, обува самата Габриел още от 1938 г. Когато модистката отваря отново модната си къща, естествено, тя се обръща към Масаро за колекциите си. Реймон Масаро споделя няколко спомена за нея, които са доста пикантни: тя ту не искала да си има вземане-даване с господин Масаро-баща, ту, незнайно защо, понасяла само неговия син, по онова време двайсет и пет годишен. Това се превърнало в повод за подигравки в семейството и обект на присмех у парижани… Но какво щяло да стане, ако капризната Коко не пожелаела нито единия, нито другия? Не се притеснявахме особено, усмихва се Реймон Масаро, защото вуйчо ми също беше обущар, държахме го като резерва при нужда, която, за щастие, никога не се появи. Сътрудничеството на Масаро и на Шанел се оказва плодотворно, тъй като води до направата на прочутия белгийски сандал с черен връх за деня и със златен за вечерта, с ластична каишка на петата, което премахва грозната метална закопчалка. С всичките си варианти този модел държи първенството още от създаването си през 1958 г. … Основните му предимства — и именно тях търси Габриел — са да правят стъпалото да изглежда по-малко (благодарение на двата цвята), да издължават крака и да подчертават стойката, което не е без значение в личен план… По време на дългото и взаимно усъвършенстване, Масаро има възможност да се възхити на стремежа към строгост и съвършенство на своята прочута клиентка. Успоредно с това Габриел може да изглежда егоистична и тиранична: в навечерието на един петнайсети август, знаейки, че той тръгва на почивка, тя настоява да й изработи чифт боти (през лятото!). За щастие, се оказва, че той има един готов с нейния размер. Хитрият обущар й ги доставя едва на другата сутрин, за да си помисли тя, че е работил цяла нощ. Коко намира това за съвсем естествено. Друг път, с телефонно обаждане от улица „Камбон“ го моли да дойде незабавно в студиото[10], за да вземе мерки за една манекенка. Тъй като в момента приема важна клиентка, той не може да се яви веднага. Когато най-сетне се освобождава и се готви да напусне ателието си на улица „Ла Пе“, второ позвъняване го информира, че не е необходимо да се разкарва, тъй като манекенката е била „уволнена“… На господин Масаро все още му е смешно. Но при неговия занаят, какво ли би могло да го учуди? Той и фамилията му са виждали какво ли не… С Барбара Хътън[11], която в „Риц“, поставяйки два пръста на устните, подсвирква на камериерките си, както би го направил някой разбойник от Белвил, сбиращ своите протежета, или с Уиндзорската херцогиня, бивша Уолис Симпсън, която настоява да я наричат Височество и не благоволява да плати нито една от роклите, които поръчва. Въпреки прищевките, капризите, егоцентризма, гнева и злословието й, огромна част от работилите с Габриел хора като че ли са запазили приятен спомен за нея, а очите им светват, когато споменават енергичната й личност.

Сред хората, които понастоящем са в състояние да дадат най-ценните свидетелства за нея, явно са тези, които ежедневно са били край нея. Такава е госпожа Манон, която става най-важната старша шивачка в модната къща. Колко ли пъти е виждала как Мадмоазел отпорва някоя ръкавна извивка, която според нея не дава достатъчна свобода на движение, унищожавайки по този начин за секунда часове търпелив труд? „Нищо не се създава в радост, възкликва тя, а в гняв, с изключение може би на кокошките, когато снасят, и т.н.“ Неведнъж, пияна от умора, Манон избухва в плач, заклева се да напусне тираничната Мадмоазел, но не е в състояние да го направи. Както признава, чувства, че й принадлежи. Впрочем Коко успява да утеши жертвата си:

— Хайде! Ето Манон вече полива колекцията… малко е избързала, по това е добър знак… ще има успех!

Нерядко, когато пристига в студиото, Габриел е в добро настроение. Тъй като по онова време върху поничката над камината се издига бюстът на един английски духовник[12], хрумва й да го целуне, оставяйки по устните му следи от червилото си…

— Днес не изглеждаше добре! Надявам се сега, че ще благослови работата ви…

Вече казахме всичко за това как Коко, която никога не рисува моделите си, предава с жестове указанията на старши шивачките, които трябва набързо да ги „изградят“. След което, въоръжена с прословутите си ножици, окачени на една лента, подобно на скулптор, който с помощта на резеца си одялва каменния блок, с последователни отнемания тя постига окончателния резултат.

— Никой не умее да къса като Мадмоазел — говорят около нея със смесица от уважение и ласкателство.

Съзнавайки зрелищността на този начин на действие, в крайна сметка Коко изгражда нещо като номер, който изпълнява пред журналистите или пред Пиер Вертхаймер. Когато съобщават за появата на господин Пиер, тя надминава себе си, и той, който не може да бъде измамен, намига съучастнически към госпожа Манон, докато шевовете пукат сухо и продължително под силните ръце на старата му приятелка.

Манекенките, които не прекарват толкова много часове на улица „Камбон“, също имат възможност да наблюдават всекидневието на Мадмоазел. От 1958 г., в продължение на пет-шест години кабината[13] на Шанел сякаш си съперничи с указателя на френската аристокрация. Габриел е наела Жаклин дьо Мерендал, Мими д̀Арканг, Клод дьо Леюс, Одил дьо Кроа… Тя вече не кани на работа светски личности заради желанието й за социален реванш, както е било през 20-те години, а е решила, че е логично моделите да бъдат представяни от този тип жени, които ще ги носят, обяснява Клод дьо Леюс[14]. След четири-пет години, въпреки всичко, тя ще прецени, че професионалните манекенки ще представят по-удачно нейните тоалети. Тогава уволнява баронесите и графините, вероятно не без известно удовлетворение… Не е необходимо да казваме, че към тези млади жени тя проявява същите крайни изисквания, каквито има към останалата част от персонала си: Клод дьо Леюс се оказва принудена да отреже великолепната си коса, защото скривала шията и врата й, които според Габриел са „най-красивите неща, които би могла да покаже една жена“. Също така, тя се оказва задължена да притисне с помощта на бандаж или на банела смятания от моделиерката за прекалено голям бюст, защото Коко възнамерява да създава тоалети, подхождащи само за мъжката й физика.

Авторитарността й се проявява и по повод на поканите, които изпраща неочаквано. Горко на тази, която не е свободна в указания ден: ще й коства сръдня, която може да трае със седмици. Често пъти ги кани последователно три-четири пъти, след което ги забравя за дълго… По време на тези обеди Габриел, която има възможност да демонстрира красноречието си, обожава да критикува и едните, и другите, като същевременно подканя събеседниците си да не разгласяват нищо от чутото… Сред любимите й мишени са нейните колеги, които нарича с презрителна усмивка „шивачета“… Така например тя измисля саркастични анекдоти за Пиер Карден или Куреж. Изключение прави само за един-двама от тях, сред които Ив Сен-Лоран, за когото мисли, че „малкият ще стигне далеч, впрочем той ме копира, което доказва, че има вкус“. Носи се мълва, че тя го приема тайно…

Други мишени са модните критици: Лиан Вигие, бивша манекенка на улица „Камбон“ през последните години, предава думите й, чути лично от нея: „За всяка колекция те (критикарките) идват на тумби — зле облечени, несресани, лишени от всякаква женственост, и понякога миришещи ужасно, което пречи на всички. Те са дебели, грозни, завиждат на фините талии на моите манекенки и на жените, които могат да си позволят висша мода. Но това, за което ги упреквам най-много, е лошата им критика. С това не искам да кажа, че те виждат само лошото — всеки си има гледна точка — но те не умеят да критикуват, което е нормално, когато не знаят за какво иде реч“.[15]

Но, както обикновено, любимите й жертви са най-добрите й приятели, в частност Жан Кокто, „дребен буржоа без талант, който безнадеждно се опитва да краде идеи от своите събратя“. И тя добавя: „Само вдига шум… писна ми от хора, които шумолят около мен с копринена хартия, искайки да повярвам, че чувам гръм“. Всъщност тя не може да му прости, че е станал много по-известен от човека, когото е почитала цял живот: Реверди, починал в Солем през 1960 г. „Най-вече не уведомявайте никого“, пожелава той. Съпругата му и двама монаси от абатството го изпращат до гробището. Коко научава за смъртта му от вестниците. Сега вече е окончателно самотна и се опитва да се утеши: „Не е мъртъв. Знаете, че поетите не са като нас: те въобще не умират“.

Дали обвинява Кокто, че е още жив? Във всеки случай му се сърди, че е сменил мецената си. Всъщност от 1959 г. той се възползва от крепкото приятелство на супербогатата Франсин Вайсвайлер, която го кани постоянно във вилата си „Санто Соспир“ на нос Фера. Шанел понася зле това положение, но не престава да приема дружески Кокто у дома…

За да се върнем към манекенките, независимо от отношението й към тях, Габриел обожава присъствието им. Младостта и веселието на тези десетина красиви момичета, които са около нея, стоплят сърцето на възрастната дама, каквато е вече тя. Понякога гледа на тях сякаш са нейни деца, напътства ги, раздавайки им съвети, когато имат сърдечни или семейни проблеми. Разбира се, има свои фаворитки… Особено хубавата Мари-Елен Арно, на която възлага големи отговорности — дотолкова, че хората започват да си мислят, че тя ще наследи Шанел. Клюкарстват, а това дразни Мадмоазел. Тя споделя с един от своите адвокати, който решава да се посмее: „Ако смятате, че е смешно да ме смятат за някаква стара лесбийка!“.

Въпреки че Габриел се отнася сурово към другите — както и към самата себе си — повечето от нейните манекенки са запазили отличен спомен от нея. „За заплатата, двойна на това, което ми предлагаше Диор, трябваше да присъствам само по два часа на ден“, разкрива Лиан Вигие. „Разбира се, Коко не обичаше да й се противоречи, обяснява тя, иначе хапеше. Но за тези, които наистина имаха желание да разберат какво точно иска да постигне, да се работи с нея беше истинско удоволствие.“ Клод дьо Леюс се изказва в същия дух.

Спомняме си как преди войната Габриел бива често молена да облича театралните и филмовите актриси: талантът и името й са гаранция за качество и допълнителен шанс да се постигне успех. Кокто е убеден в това, както и ръководителите в Холивуд, като се започне със Сам Голдуин.

След като отваря пак модната си къща, отново търсят помощта й. Тя е толкова модерна, че режисьорите от Новата вълна се обръщат към старата дама: за „Любовниците“ през 1958 г. Луи Мал я моли да направи роклите на Жан Моро. Три месеца по-късно Габриел измисля за Делфин Сейриг тоалетите в онирическия филм на Ален Рене „Миналата година в Мариенбад“. През същата година Висконти я кани с двойна задача: да облече в „Бокачо 70“ Роми Шнайдер и да й предаде своите тайни за елегантност. Тя ще го направи с удоволствие, още повече че изпитва симпатия към младата двайсет и три годишна актриса, станала вече известна със сериала „Сиси“; такава симпатия, че не се колебае да й даде съвети за сантименталния й живот, в които актрисата невинаги се вслушва…

[1] Разговор от 5 септември 1999 г. с госпожа Лижур. — Б.а. ↑

[2] Le Passe define, 1953, tome II. — Б.а. ↑

[3] Пак там. — Б.а. ↑

[4] In my Fashion, David Mc Kay Company, New York, 1960. — Б.а. ↑

[5] Pierre Galante, ibid. — Б.а. ↑

[6] Намек за роклята със строго права кройка, която властва през 1957 г. — Б.а. ↑

[7] Разговор от 15 юни 1999 г. — Б.а. ↑

[8] Разговор от 15 юни 1999 г. — Б.а. ↑

[9] Разговор от 22 юли 1999 г. — Б.а. ↑

[10] Стаята на четвъртия етаж, където се изработват моделите. — Б.а. ↑

[11] Една от най-богатите наследнички по онова време. — Б.а. ↑

[12] Понастоящем поставен в столовата на улица „Камбон“. — Б.а. ↑

[13] С това понятие се определя както стаята, в която се обличат манекенките на модната къща, така и целият й екип. — Б.а. ↑

[14] Разговор с автора от 18 юни 1999 г. — Б.а. ↑

[15] Mannequin haute couture, Robert Laffont, 1977. — Б.а. ↑

Тринайсета глава
До последен дъх

Лозана, есента на 1965 г. Въпреки своите осемдесет и две години Габриел Шанел пише с уверена ръка няколко от най-важните редове, излезли изпод перото й:

Това е завещанието ми.

Посочвам за мой единствен наследник и всеобщ правоприемник фондацията КОГА, Вадуц.

Единайсети октомври, хиляда деветстотин шейсет и пета година.

Габриел Шанел

Каква е тази мистериозна фондация „КОГА“? Тя е учредена през 1962 г. по искане на Габриел от нейния адвокат Рене дьо Шамбрен[1] и от един от швейцарските приятели на последния, доктор Гутщайн. Тази фондация, чието странно название е чисто и просто комбинация от първите срички на Коко и Габриел, е холдингово дружество, издържано от моделиерката. То има за цел да изпълнява различните желания, които тя е изразила приживе: тоест да продължава да изплаща всички издръжки, които тя е предоставяла на определен брой хора (наследниците на Палас, бивши прислужници, чиновници, приятели в нужда…), да подпомага младите творци, да помага на хора, които страдат. По-късно Габриел ще даде допълнителни пояснения на изпълнителите на завещанието й. Седалището на споменатата фондация е в град Вадуц, който всъщност е столицата на кралство Лихтенщайн и който Габриел е избрала заради данъчните му облекчения.

Във всеки случай дружеството, което й изплаща процентите върху приходите от парфюмите, е швейцарско и седалището му е в Лозана. Нека, освен това да припомним, че данъците, които тя дължи като директор на „Шанел“, се изплащат изцяло от Вертхаймерови.

Докато Габриел видимо не обича да плаща каквото и да било на данъчната администрация, обратно, тя демонстрира много по-голяма щедрост при редица случаи, но при условие да не искат нищо от нея. Така например тя отива напълно дискретно в Обазин, за да изплати огромни парични суми на сиропиталището, което я приютява в детството й. При това не е запазила само добри спомени оттам. Друг щедър жест сред многото: на Жак Шазо, който се любува на големия й и масивен осмоъгълен пръстен от платина, украсен със сапфири, тя казва:

— Харесва ли ви? Вземете, ваш е.

И добавя тактично, за да го предразположи:

— Тъкмо възнамерявах да ви го подаря за рождения ден.[2]

Обратно, поведението на Луиз дьо Вилморен я дразни. Когато двете излизат заедно, нерядко в момента на уреждане на сметката тя чува:

— Услужи ми с пари… Забравила съм си портфейла.

— И без това той винаги е празен — отвръща иронично Коко.

Когато Луиз идва на посещение при приятелката си на улица „Камбон“, на излизане минава отново през бутика. Там разглежда изложените артикули: колани, дрънкулки, флакони с парфюми, и ги пробва — като в супермаркет — коментирайки с радостни възгласи. „О, какво очарователно шалче! А тази чанта… Боже мой!“ Разбира се, забравя да мине през касата и предпочита да изрази благодарността си чрез горещи прегръдки, придружени с „До скоро, миличка“ или „Ела ми на гости във Вериер…“.

Щом Луиз се качи в таксито си, злощастният персонал на модната къща е силно притеснен: Мадмоазел ще бъде в лошо настроение през целия ден.

Последните години от живота й няма да са най-пасивните. Не се говори за „заслужена пенсия“, за „път за младите“ или други глупости от този род. „Нищо не ме уморява повече от почивката“, заявява често тя. През 1954 г. приятелите й забелязват, че се е подмладила физически и умствено. В дните преди представянето на колекциите тя е в състояние да стои по девет-десет часа права, докато манекенките се изредят, изтощени до припадък. По време на тези сеанси тя не яде („нямаме време!“), пие по няколко глътки вода: никога няма почивка…

— Какво сте ме зяпнали така — изръмжава тя по адрес на тези, които не могат да се начудят на нейната издръжливост.

Към три или четири часа сутринта я изпращат до „Риц“, където най-сетне маха шапката, която не е сваляла цял ден… и на другата сутрин, ето я пак свежа, готова да поднови изтощителните работни сеанси. За няколко дни трябва да прегледа отново около осемдесет модела.

Означава ли това, че здравето й е идеално? Съвсем не… От години, за да заспи, камериерката й Селин й прави инжекция с лекарство, съдържащо морфин — седол. Кризите й на сомнамбулизъм са станали още по-тежки, поради което я завързват с кожени каиши към малкото й желязно легло. През 1970 г. двумесечна парализа на ръката й подсказва, че не е разумно да ходи в Ню Йорк за премиерата на „Коко“, музикална комедия за нейния живот с Катрин Хепбърн в главната роля. Не трябва да забравя, че е вече на осемдесет и шест години…

Трябва да запази благоприличие. Така през трите последни години от живота си — заради персонала ми е, ще каже тя — моли Жак Клемант[3] да идва всеки ден в „Риц“ да я гримира от девет сутринта (в девет и една минута ще го изгонят) до девет и четирийсет и пет. След това той търчи при следващата клиентка, Уиндзорската херцогиня. Съвсем млад по онова време, Клемант първоначално е ужасен от перспективата да гримира гранд дамата от улица „Камбон“. Още повече че тя не му дава никаква насока относно това, което иска, и не казва нито дума: тя го наблюдава. След като взема изпита, той бива допуснат при нея. Трудността не се състои в това да направи погледа й по-бляскав — той е по-черен от антрацитен къс — а да го смекчи. Това е вечният проблем при прекалено мургавите жени. Тъй като той се справя отлично, между него и Габриел бързо се изгражда доверие и то сякаш премахва всички задръжки… Започват безкрайни монолози, благодарение на които Клемант научава всичко за Коко… В началото той се опитва един-два пъти да изкаже мнението си, но бързо разбира, че не му го искат. Няма от какво да се оплаква този двайсетгодишен младеж, който години наред набира богат опит при една от най-забележителните жени от неговото време.

Във всеки случай годините не оказват никакво влияние върху жестокото настървение:

— Каква възраст давате на графиня Дьо Б.? — пита тя Шазо.

— Мисля, около петдесетте!

— Ха, ха! Ама не! Или по-скоро, да — преди Христа…

И очите й заблестяват от удоволствие като на момче, погодило хубава шега. Трябва да бъде чута и как говори за някои нови моди, включително за късите поли, със своя дрезгав глас на селянка:

„Сега младите жени се обличат или като клоуни, или като малки момичета… Грешат. Мъжете не обичат малките десетгодишни момиченца, а тези, които ги обичат, след това ги удушват…“

Всъщност основният й проблем е самотата. Кой я обича? Кой мисли за нея след смъртта на нейния поет? Повечето от приятелите й са мъртви. Сполетява я ужасната съдба на много богатите хора, които трудно вярват в безкористността на заобикалящите ги… включително семейството. Един ден в студиото една секретарка й казва:

— Госпожо, племенникът ви пита дали може да се качи да ви види… Би бил щастлив да…

— Не, няма смисъл, кажете му, че може да мине през касата, както обикновено…

В ден на меланхолия, обръщайки се към дъщерята на племенника си, Тини Лабрюни, й доверява с поглед на малък тъжен фавн:

— Всъщност, Тини, ти си правата, имаш си съпруг, деца, а аз съм сама, провалих живота си.

За щастие, все още е заобиколена от хора, които й помагат и й се възхищават. След 1954 г. тя възлага в дома си огромни отговорности на Лилу Маркан, сестра на актьора Кристиан Маркан и съпруга на Филип Грумбах, журналист в „Л̀Експрес“. До към 1971 г. Лилу й посвещава толкова голяма част от живота си, че застрашава равновесието в своето семейство. От своя страна, Клод Деле, психоаналитик и писател, полага за нея предани грижи през десетте последни години от живота й.

Въпреки това, всяка вечер при свечеряване криза на мъчително безпокойство обзема Габриел, от която тя понася още по-тежко самотата си. Затова работи до възможно най-късно, в ущърб на служителките й. Дори мисълта за вечерта я ужасява.

— А приятелите ви?

— Приятелите! Приятелите! Жените нямат приятели. Обичани са или не са обичани.

Същевременно тя продължава да излиза вечер, отива у Лазареф или у Ерве Мил на улица „Варен“. Друг път отива в Операта с Мил, а критикът Матиьо Галей отбелязва в своя „Дневник“: „Изключителен чар у тази много стара дама, почти желана под нейния грим. Погледът й остава пъргав, усмивката й иронична и приветлива… достолепно държание“.

Тя предпочита да приема у дома, където Лилу Маркан й организира вечери. Но от страх да не остане сама, когато си тръгнат, задържа гостите си до никое време, продължавайки да им говори на стълбите… и дори до вратата на „Риц“.

Страхът й я тласка дотам, че се увлича по своя майордом Франсоа Мироне, когото моли често да си свали белите ръкавици и да седне на масата й. Вероятно е била привлечена от смътната прилика с Бендор, казват едни, с Реверди, смятат други. Намирайки унизително за мъж като него да изпълнява тези функции, тя му възлага да се занимава с бижутата й. Можем да се досетим за гнева й, когато Мироне, който не се осмелява да разкрие намеренията си, отсъства за няколко дни, за да се ожени. За пореден път тя се чувства изоставена…

От търговска гледна точка модна къща „Шанел“ функционира отлично. От 1954 г. се е наложило да отворят дузина допълнителни ателиета, а за предприятието работят триста и петдесет души. Но Габриел вижда как намалява броят на приятелите й: отегчава ги с безкрайните си монолози, с безкрайните спомени за миналото си или с любимите си теми. Край нея, освен Лилу Маркан и Клод Деле, са само Серж Лифар, Жак Шазо, който я посещава ежедневно, и Андре Дюбоа.

Смъртта я застига през една неделя, на 11 януари 1971 г., в мансардата й в „Риц“. Това е денят, който мрази тази жена, която намира смисъла на живота си единствено в труда. В делничен ден понякога я срещат, седнала самотно на един от железните столове в градините на Пале Роаял. Под прозорците, зад които й се привиждат все още силуетите на отдавна починалите й приятели Колет и Кокто.

В тази януарска вечер, след разходка на хиподрума в Лоншан, й прилошава… Усеща, че наближава последният й час. Ляга си, ръцете й треперят, трудно й е да счупи ампулата със седол и да си направи инжекция. Тя прошепва: „Ей така се умира“, страшни в своята яснота слова. Така говорели римляните във великата епоха…

Съгласно волята й, ще бъде погребана в гробището в Лозана, самотна в своя гроб.

Но не остава ли тя сама още от мартенския ден на 1895 г., когато баща й я изоставя зад студените и сиви стени на Обазин

Париж 1998–1999 г.

[1] Който има добрината да ни даде редица сведения по този въпрос, както и богата сбирка от неиздадени бележки относно клиентката му, станала негова много близка приятелка. — Б.а. ↑

[2] Chazot Jacques, Stock, 1975. — Б.а. ↑

[3] Разговор от 17 юни 1999 г. с автора. Жак Клемант, ученик на Аракелян. Гримьор в модните среди, после в киното, негови клиентки са Лиз Тейлър, София Лорен, Катрин Деньов… — Б.а. ↑

Приложение

Библиография

За Коко Шанел

Baudot (Franҫois), Chanel, Paris, Assouline, „Memoire de la mode“, 1996.

— Chanel joaillerie, Paris, Assouline, „Mèmoire des marques“, 1998. Charles-roux (Edmonde), L̀lrréguliére ou Mon itinéraire Chanel, Paris, Grasset, 1974.

— Le Temps Chanel, Paris, Chêne-Grasset, 1979.

Delay (Claude), Chanel solitaire, Paris, Gallimard, 1971 (sous le nom de Claude Baillén), nouvelle édition revue et augmentée, 1983.

Galante (Pierre), Les Années Chanel, Paris, Mercure de France, 1972. Haedrich (Marcel), Coco Chanel secrète, Paris, Laffont, 1971.

— Coco Chanel, Paris, Belfond, 1987.

La Haye (Amy de) et Tobin (Shelley), Chanel, the Couturière at Work, London, The Victoria & Albert Museum, 1994.

Leymarie (Jean), Chanel, Genève, Skira, 1987.

Mackrell (Alice), Coco Chanel, London, В. T. Batsford Ltd, ùFashion Designers, 1992.

Madsen (Axel), Chanel: a Woman of her Own, New York, Henry Holt and Company, 1990.

Marquand (Lilou), Chanel m̀a dit…, Paris, J.-C. Lattes, 1990.

Mauriès (Patrick), Les Bijoux de Chanel, London/Paris, Thames & Hudson, 1993.

Morand (Paul), L̀Allure de Chanel, Paris, Hermann, 1976; nouvelle édition, illustrations de Karl Lagerfeld, 1996.

Un Secret cévenol de Coco Chanel, Musée cévenol, Le Vigan, Gard (s. d.).

Vilmorin (Louise de) Mémoires de Coco, Le Promeneur, Gallimard, 1999.

Wailach (Janet), Chanel: her style and her life, New York, Nan A. Talese/Doubleday, 1998.

Във връзка с Коко Шанел

Barthes (Roland), Systeme de la mode, Paris, Seuil, 1967, rééd. Seuil, „Points“, 1983.

Cocteau (Jean), Portraits-Souvenir, Paris, Grasset, 1935; rééd. Grasset, „Cahiers Rouges“, 1989.

— Journal 1942–1945, texte établi et annoté par Jean Touzot, Paris, Gallimard, 1989.

— Le Passé défini, Journal 1951–1952, 1953, 1954, 3 vol., texte établi et annoté par Pierre Chanel, Paris, Gallimard, 1983, 1985 et 1989.

Colette, Prisóns et Paradis, Paris, Fayard, 1932.

— Courpière. Porte du Livradois-Forez (Collectif), Ville de Courpière, 1998. Delarue (Jacques), Histoire de la Gestapo, Paris, Fayard, 1962; nouvelle édition 1987.

Déon (Michel), Bagages pour Vancouver, Paris, La Table Ronde, 1985; rééd. Gallimard, „Folio“, 1987.

Faucigny-Lucinge (Jean-Louis de), Un gentilhomme cosmopolite, Paris, Perrin, 1990.

Gidel (Henry), Cocteau, coll. „Grandes Biographies“, Flammarion, 1998.

Gold (Arthur) et Fizdale (Robert), Misia. La vie de Misia Sert, Paris, Gallimard, 1981; rééd. Gallimard, „Folio“, 1984.

Kochno (Boris), Diaghilev et les Ballets russes, Paris, Fayard, 1973.

Marais (Jean), Histoires de ma vie, Paris, Albin Michel, 1975; Ramsay, „Poche Cinema“, 1994.

Marny (Dominique), Les Belles de Cocteau, Paris, J.-C. Lattes, 1995.

Morand (Paul), Lewis et Irène, Paris, Grasset, 1924; rééd. Grasset, „Cahiers Rouges“, 1997.

— Venises, Paris, Gallimard, 1971; rééd. Gallimard, „L̀lmaginaire“, 1997.

— Journal d̀un attaché d̀ambassade, 1916–1917, Paris, La Table Ronde, 1947; rééd. Gallimard, 1963.

Sachs (Maurice), Au temps du Boeuf sur le toit, Paris, La Nouvelle Revue critique, 1939; rééd. Grasset, 1987; rééd. „Grasset, ÊCahiers Rouges“, 1989.

Schellenberg (Walter), Le Chef du contre-espionnage nazi parle, 1933-1945, Paris, Julliard, 1957.

Sert (Misia), Misia par Misia, Paris, Gallimard, 1952.

Viguié (Liane), Mannequin haute couture, Paris, Robert Laffont, 1977.

Филмография

(Телевизия)

„Coco Chanel №1“, Cinq Colonnes à la Une, 6 février 1959, réalisation H. Carrier, présentation de P. Dumayet.

„Mademoiselle Chanel“, Panorama, 31 juillet 1969, interview de M. Sandrel.

„Chanel Chanel“, production de R. M. Arts, film de Eila Hershon et Roberto Guerra, USA, 1986.

„Chanel“, Parlez-moi d̀histoire, Antenne 2, Inédit productions, 1987. Film de J. d̀Ormesson avec Inès de la Fressange; producteur délégué: W. Abitbol, réalisation: G. Job.

„Chanel: a Private Life“, Reputations, BBC2, 1995; producer: J. Stamp, assistant producer: P. Elston, editor: L. Rees.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.